Страница 59 из 207
Я сидів, дивився на старий знімок — Теркотт стоїть з сигаретою в кутику губ, спираючись ногою на бампер якогось седана випуску кінця сорокових — і барабанив пальцями собі по стегнах. Даннінг отримав удар у спину, і не мисливським ножем, а багнетом. Даннінг не мавпри собі ніякого мисливського ножа. Кувалда — котру ніде не було названо як таку — була його єдиною зброєю. Чи могла поліція Деррі пропустити такі кричущі деталі? Я не бачив для цього підстав, хіба що вони там були такими ж сліпими, як Рей Чарлз [251]. Утім, для того Деррі, яке я встиг пізнати, ця газетна стаття була цілком логічною.
Мабуть, я усміхався. Історія виглядала настільки дикою, що аж розкішною. Всі безпорадні кінці було між собою пов’язано. Ось вам оскаженілий п’яниця-чоловік, ось заціпеніла в переляку родина, ось героїчний випадковий перехожий (жодної згадки про те, навіщо й кудивін ішов). Що вам іще потрібно? Ну й, звісно, не було згадки про присутність там якогось Таємничого Незнайомця. Написано геть-чисто в стилі Деррі.
Я порився у холодильнику, знайшов залишки шоколадного пудингу і зжер його, стоячи біля столу, дивлячись у вікно на своє заднє подвір’я. Взявши на руки Елмора, я пестив його, аж поки він не почав пручатися, вимагаючи звільнення. Повернувшись до комп’ютера, я стукнув по першій-ліпшій клавіші, щоб прогнати з екрану сполоханий скрін-сейвер, і ще якийсь час дивився на фото Білла Теркотта. Героя, який втрутився в рятування чужої родини, отримавши за свої старання інфаркт.
Врешті-решт я підійшов до телефону і набрав номер довідкової служби.
У Деррі не виявилося номерів, зареєстрованих на Доріс, Троя і Гарольда Даннінгів. Останньою моєю спробою, без покладання великих надій, стала Еллен; якщо вона навіть зараз живе ще в Деррі, то, найімовірніше, має прізвище свого чоловіка. Проте подеколи саме неблизькі постріли потрапляють у ціль (зловредним тому доказом є, зокрема, постріл Лі Гарві Освальда). Я так здивувався, коли телефонний робот прокашляв мені номер, що навіть впустив олівець. Замість передзвонювати до довідкової служби, я натиснув 1, щоб набрався щойно повідомлений мені номер. Не певен, що я наважився б за ним телефонувати, якби взяв якийсь час на роздуми. Іноді ми не бажаємо знати, правда? Іноді ми боїмося знання. Доходимо до якоїсь межі й вертаємо назад. Але я хоробро тримався за слухавку, поки в Деррі лунали гудки: один, другий, третій. Після наступного, мабуть, ввімкнеться автовідповідач, і я вже вирішив, що жодного повідомлення наговорювати не буду. Я не мав уявлення, що сказати.
Проте посеред четвертого гудка почувся жіночий голос:
— Алло?
— Це Еллен Даннінг?
— Ну, це залежить від того, хто телефонує, — проговорила вона насторожено-заінтриговано.
Голос звучав ніби з натяком і якось так, скрадливо. Якби я був зовсім стороннім, уявив би собі жінку трішки за тридцять, а не таку, якій зараз мусить бути десь близько шістдесяти в той чи інший бік. «Це голос, — подумалося мені, — людини, котра користується ним професійно. Співачка? Актриса? Можливо, врешті-решт, якогось іншого ґатунку лицедійка?»Жодна з цих професій не могла мати щось спільне з Деррі.
— Моє ім’я Джордж Емберсон. Я знав вашого брата Гаррі, колись давно. Оце потрапив до Мейну та й подумав, чи не сконтактуватися з ним.
— Гаррі? — вражено перепитала вона. — Ох, Боже мій! То було в армії?
Так чи ні? Я думав швидко й вирішив, що це не годиться для моєї історії. Забагато потенційних пасток.
— Ні, ще в Деррі. Коли ми ще були дітьми, — зійшло на мене натхнення. — Ми разом грали в Центрі. В одній команді. Тусувались разом.
— Ну, мені жаль вам про це казати, містере Емберсон, але Гаррі помер.
На якусь мить мене заціпило. От лишень це не дієве по телефону, чи не так? Я вичавив з себе:
— Ох, Господи, мені так жаль.
— Це трапилось дуже давно. У В’єтнамі. Під час операції Тет [252].
Я сів, відчуваючи в шлунку нудоту. Я врятував його від кульгавості й невеличкої розумової відсталості лише для того, щоб років на сорок скоротити йому життя? Жахливо. Операція пройшла успішно, але пацієнт помер.
Тим часом шоу мало продовжуватись.
— А як щодо Тоні? А ви самі, ви там як? Ви були маленькою дівчинкою тоді, давно, ще каталися на велику з додатковими тренувальними коліщатами. І співали. Ви завше співали. — Я спромігся видушити з себе кволенький сміх. — Господи, як ви тоді нас зводили з розуму.
— Єдине, де я тепер співаю, це хіба в пабі Беннігена, на караоке-вечорах, але голос мій ніколи не мав відпочинку. Я жокейка на радіо WKIT [253]в Бенгорі. Знаєте таку професію — диск-жокей?
— Еге ж, еге ж. А Трой?
— Провадить la vida loca [254]у Палм-Спрингс [255]. Він у нашій родині ще той багатій. Зробив купу грошей у комп’ютерному бізнесі. Починав із самих підвалин, ще у сімдесятих. Ланчує зі Стівом Джобсом [256]і всякими такими іншими. — Вона розсміялася. Сміх її звучав фантастично. Я міг би закластися, що люди по всьому східному Мейну настроюються на її хвилю, аби лиш чути цей голос. Але коли вона знову заговорила, тон у неї понизився і весь гумор з голосу щез. Сонце зайшло за хмару, десь так. — Хто ви насправді, містере Емберсон?
— Що ви маєте на увазі?
— Я веду програми по вікендах, мені телефонують різні люди. Суботня передача — домашній аукціон… «Еллен, я маю мотоблока, майже зовсім нового, але не можу більше за нього сплачувати, тож прийму будь-яку пропозицію вище п’ятдесяти баксів». Такого типу дзвінки. Щонеділі в мене політика. Народ дзвонить, щоби вишпетити Раша Лімбо [257]або навпаки — закликати Глена Бека балотуватися в президенти. Я орієнтуюся в голосах. Якби ви дружили з Гаррі в ті дні, коли існував наш Центр, вам зараз мусило бути за шістдесят, а це не так насправді. Судячи з голосу, вам не більше тридцяти п’яти.
Господи Ісусе, вона справжня снайперка.
— Люди кажуть, що голос все ще маю молодий. Я певен, вам теж таке кажуть.
— Гарний фінт, — сухо озвалася вона, і ці слова вже прозвучалипо-старечому. — За мною роки тренувань і практики, звідси й сонячні інтонації в голосі. А що за вами?
Прийнятної відповіді вигадати я не зміг, тож промовчав.
— І ще одне, ніхто ніколи не шукає по телефону приятелів, з котрими тусувався в початковій школі. Та ще й коли минуло цілих п’ятдесят років, такого просто не буває.
«Можна було б уже й повісти слухавку, — подумав я. — Я отримав те, заради чого дзвонив, і навіть більше, ніж мені було потрібно». Але слухавка немов приклеїлася до долоні. Я не певен, що зміг би її випустити, навіть якби побачив, що вогнем зайнялися штори у вітальні.
Коли вона знову заговорила, у голосі її прозвучала ніби здогадка.
— Ви той?
— Я не розумію, про що ви…
— Хтось там був іще того вечора. Гаррі бачив його, і я теж бачила. Ви — це він?
— Якого вечора? — От лишень прозвучало це «яоуечеа», бо губи в мене заніміли. Відчуття було, наче хтось накрив мені лице маскою. Снігом підбитою.
— Гаррі говорив, що то був його добрий янгол. Я гадаю, шо ви і є він. То де ж ви були?
Тепер її слова стали важкими для розуміння, бо вона почала плакати.
— Мем… Еллен… ви говорите щось незрозумі…
— Я відвезла його в аеропорт після того, як він відбув муштру й закінчилася його відпустка. Його посилали до Наму [258], і я наказала йому берегти там свою сраку. А він мені на те: «Не переживай, сестричко, я маю янгола-охоронця, він мене береже, пам’ятаєш?» То де ж ви були шостого лютого шістдесят восьмого року, містере Янгол? Де ви були, коли мій братик загинув у Кхе-Сані [259]? Де ви були, сучий ви сину?
251
Ray Charles Robinson (1930–2004) — сліпий з семирічного віку чорний композитор, піаніст, співак, «єдиний геній шоу-бізу» за словами Френка Сінатри.
252
Tet Offensive — назва найпотужнішого наступу військ комуністичного Північного В’єтнаму на територію Південного, який почався 31.01.1968, у найбільше в’єтнамське свято Тет — Новий рік за місячним календарем; 1968-й став найбільш втратним для американських військ за весь період В’єтнамської війни: 16 592 убитих.
253
WKIT 100,3 — ФМ-радіостанція рок-формату, яка належить Стівену й Табіті Кінг.
254
Божевільне життя ( ісп.).
255
Palm Springs («Пальмові джерела») — засноване 1896 року місто в Південній Каліфорнії в гірській напівпустелі Коачелла, модний курорт.
256
Steve Jobs (1955–2011) — винахідник і бізнесмен, один з піонерів комп’ютерної революції, співзасновник і керівник корпорації «Епл».
257
Rush Hudson Limbaugh (нар. 1951 р.) — активіст Республіканської партії, радіокоментатор, лідер опіній серед американців правих політичних поглядів; Gle
258
Nam — поширена в неформальній говірці американців назва В’єтнаму.
259
Khe Sahn — місто на кордоні В’єтнаму й Лаосу, де містилася база Корпусу морської піхоти США.