Страница 131 из 207
— Я отримав роль у «Смерті комівояжера», містере Е, — повідомив Майк. — Гратиму Біффа [555].
— Вибір суто за фактурою, — сказав я. — Стережися таких летючих тортів.
Побачивши, як він в одній з перерв говорить з лідером бенду, я вже точно знав, що буде далі. Коли музиканти знову з’явились на сцені, співак оголосив: «Я отримав особливе замовлення. Є серед публіки Джордж Емберсон і Сейді Дангіл? Джордже і Сейді? Підійдіть сюди, Джордже і Сейді, нумо підіймайтеся зі свої сідал на рівні».
Ми йшли до сцени крізь бурю оплесків. Сейді сміялася, вся розчервоніла. Показала Майку кулак. Він усміхався. З його лиця спливав хлопчик; натомість у нім проявлявся чоловік. Трохи ніяково, але вже проявлявся. Співак рахунком завдав темп, і духова секція гойднула той мотив, який досі звучить у моїх снах.
Фа-ба-да… фа-ба-да-да-дам…
Я простягнув до неї руки. Вона похитала головою, натомість почавши потихеньку погойдувати стегнами.
— Нумо, візьміть його за руки, міз Сейді, — крикнула Боббі Джилл. — Утніть же нам ту штуку!
Приєднався натовп: «Нумо! Нумо! Нумо!»
Вона здалася і взяла мене за руки. Ми танцювали.
Опівночі бенд заграв «Давним-давно» — в іншому, проти минулого року, аранжуванні — і донизу попливли повітряні кулі. Всюди навкруг нас пари обнімалися, цілувалися. І ми не гірше.
— Щасливого Нового року, Джо… — вона відсахнулась від мене, нахмурена. — Що трапилось?
Мені на мить привиділося Техаське сховище шкільних підручників, той потворний цегляний куб з вікнами-очима. Це ж настав рік, коли та будівля перетвориться на американську легенду.
«Ні, цього не буде. Я ніколи не дам тобі зайти аж так далеко, Лі. Ти нізащо не стоятимеш біля того вікна на шостому поверсі. Я обіцяю».
— Джордже?
— Просто спину раптом ніби морозом обсипало, — відповів я. — З Новим роком.
Я потягнувся її поцілувати, але вона на мить притримала мене.
— Це вже близько, правда? Те, заради чого ти прибув сюди?
— Так, — сказав я. — Але не сьогодні. Ця ніч цілком належить нам. Тож цілуй мене, серденько. І танцюй зі мною.
У кінці 1962-го і на початку 1963 року я жив двома життями. Одне гарне було в Джоді і в Кендлвуді, що поблизу Кіліна. Інше було в Далласі.
Лі з Мариною знову зійшлися. Першою їх зупинкою в Далласі стала халупа просто на розі Західної Нілі-стрит. Переїхати туди їм допоміг де Мореншильд. Джордж Бухе не з’являвся. А також ніхто з інших російських емігрантів. Лі їх усіх віднадив. «Вони його зненавиділи», — написав Ел у своїх нотатках. А нижче: «Він їх не менше».
Порепаний будинок з червоної цегли під № 604 на Елсбет-стрит було розділено на чотири чи п’ять квартир, набитих біднотою, яка працювала важко, пила тяжко і продукувала орди сопливих, верескливих дітей. У порівнянні з цим житлом квартира Освальдів на Мерседес-стрит здавалася цілком пристойною.
Я не потребував електронного обладнання, щоб відстежувати погіршення їхніх сімейних стосунків; Марина продовжувала носити шорти навіть після того, як у повітрі похолоднішало, немов дорікаючи йому своїми синцями. І своїм сексуальним виглядом, звісно. Зазвичай між ними була коляска, в якій сиділа Джун. Вона більше не плакала під час їхніх скандальних матчів, тільки дивилася, смокчучи собі соску або палець.
Одного дня у листопаді 1962-го я, повертаючись з бібліотеки, побачив, як Лі й Марина стоять і кричать одне на одного на розі Елсбет-стрит і Західної Нілі. Кілька людей (здебільшого жінок о цій порі дня) вийшли на свої ґанки подивитися. Джун сиділа в колясці, загорнута у волохату рожеву ковдру, забута, тиха.
Лаялися вони російською, але останній аргумент в диспуті був достатньо зрозумілим з вистромленого пальця Лі. На Марині була пряма чорна спідниця — я не знаю, чи вже називали тоді, як тепер, такі спідниці «олівцями» — і зіпер в неї з лівого боку був напіврозчепленим. Імовірно, просто повзунок застряг у тканині, але чуючи, як заходиться криком Лі, можна було вирішити, ніби вона таким способом підчеплює собі чоловіків.
Вона відкинула назад волосся, показала на Джун, потім махнула рукою в бік будинку, в якому вони зараз мешкали — забиті ринви сочаться чорною водою, сміття й пивні бляшанки розкидано на лисій передній галявині — і закричала на нього англійською:
— Ти казати щасливе живоття, а потім привезти дружину й дитину в цей свіінюшник!
Він спалахнув до самісінького коріння волосся, зчепивши руки в себе на вутлих грудях так, ніби припнув їх там, щоб не наробили шкоди. Йому б це вдалося — принаймні цього разу, — аби вона не розсміялася, не покрутила пальцем собі біля вуха в жесті, що зрозумілий людям будь-якої культури. Вона почала відвертатися. Він відсмикнув її назад, штовхнувши коляску, ледь не перекинувши. А потім влупив Марину. Вона впала на потрісканий хідник, затуляючи собі долонями обличчя, коли він нахилився над нею.
— Ні, Лі, ні! Ні бити мене більше!
Він її не вдарив. Натомість він підсмикнув її на рівні й струснув. Аж у неї гойднулась голова.
— Ти! — скрипучий голос прозвучав зліва. Я аж здригнувся. — Ти, хлопче!
То була літня жінка з ходунком. Вона стояла в себе на ґанку в рожевій байковій нічній сорочці й накинутому поверх неї ватяному жакеті. Її сиве волосся стирчало прямо вгору, змусивши мене згадати двадцятитисячовольтовий перманент Ельзи Ланчестер з «Нареченої Франкенштайна» [556].
— Отой чоловік б’є оту жінку! Ану ходи-но туди і поклади цьому край!
— Ні, мем, — сказав я. Голосом непевним. Хотів ще було додати «я не встану між чоловіком і його дружиною», але це було б брехнею. Правдою було те, що я не робитиму нічого, що може потривожити майбутнє.
— Боягуз ти, — сказала вона.
«Подзвоніть копам», — ледь не промовив я, але вчасно прикусив собі язика. Якщо це не стукнуло самій леді в голову, а я туди вкладу зараз цю думку, це також змінить курс майбутнього. А чиприїжджали копи? Хоч раз? В нотатках Ела про це нічого не було. Все, що я знав, це те, що Лі ніколи не притягався за жорстоке поводження в сім’ї. Я гадав, що в той час і в тій місцині мало хто з чоловіків за таке притягався.
Він потяг її по хіднику за собою однією рукою, другою штовхаючи коляску. Стара кинула на мене останній нищівний погляд і зашкандибала в свою хату. Те саме зробили решта глядачів. Шоу скінчилося.
Вже потрапивши до своєї вітальні, я наладнав бінокль на цегляний дім-чудовисько, що стирчав по діагоналі від мене. Через дві години, вже коли я був готовий припинити спостереження, там з’явилася Марина з маленькою рожевою валізою в одній руці і загорнутою в ковдру дитиною в другій. Образливу спідницю вона змінила на слакси й одягла на себе, як здалося, два светри — погода повертала на холод. Вона поспішно вирушила вулицею, кілька разів озирнувшись через плече, чи нема там Лі. Коли і я впевнився, що він її не переслідує, слідом за нею пішов я сам.
Вона пройшла чотири квартали, дійшовши до автомийки на Західній Девіс-стрит, і звідти подзвонила по телефону. Я сидів на протилежному боці вулиці з розкритою перед обличчям газетою. За двадцять хвилин прибув вірний старий Джордж Бухе. Вона з запалом заговорила до нього. Він повів її до пасажирського боку автомобіля і відчинив для неї дверцята. Вона посміхнулася й клюнула його в куточок губ. Я певен, він високо цінував і те, й інше. Потім він сів за кермо і вони від’їхали.
Того вечора відбувся ще один скандал перед фасадом будинку на Елсбет-стрит, і знову ледь не всі сусіди миттєво оприявнилися, щоби це побачити. Відчуваючи, що в масах сила, я приєднався до них.
Хтось — майже напевне Бухе — прислав Джорджа і Джинні де Мореншильд забрати решту речей Марини. Мабуть, Бухе вирахував, що вони єдині, хто здатен вплинути на Лі без його фізичного приборкання.
555
«Death of Salesman» (1949) — знаменита п’єса Артура Міллера (1915–2001); Біфф — син головного героя, успішний футболіст-старшокласник, який не зміг вступити до коледжу і конфліктує з батьком, бо мріє стати не бізнесменом, а фермером.
556
Elsa Lanchester (1902–1986) — англо-американська актриса, яка у фільмі «Наречена Франкенштайна» (1935) грає Мері Шеллі, авторку роману, за мотивами якого знято фільм; Мері стала нареченою монстра, а зачіска з конічно здибленого волосся в неї утворилася в результаті вибуху лабораторії.