Страница 2 из 3
- Як у вас гарно... - аж зiтхнула гостя. - Море... Боже мiй, яка краса...
Вбирала, всотувала морську голубiнь, i навiть Кузьмi картина в цю мить здалася свiжiшою, живою, хоча очi його давно звикли до того синього клаптя.
- Ну, от познайомся з Вiрунею, а то пишеш про неї... заочно. - Тамара голубила поглядом симпатичну гостю.
Кузьма промимрив, як це добре, що Вiра завiтала. Пiдвiвся, сутулячись у смугастiй пiжамi, сiв у крiсло бiля свого письмового столу.
- А як тобi вдалося... ачхи!.. вловити цю невловну жiнку? - звернувся до Тамари, що скидала в коридорi плаща.
- А отак! - трохи збуджено вигукнула дружина. - I не думай, що це для твоєї писанини. Я попросила Вiруню вилiкувати тебе!
Кузьма криво усмiхнувся: добре ж знає, як вiн ставиться до цього лiкування, а, бач, своєї. Незручно якось перед людиною.
А Вiруня нiякої незручностi не почувала. Скинувши плаща, пройшлася по кiмнатi, нiби й не помiчаючи килима, потiм узяла стiльця i сiла поряд з господарем, поглядаючи на нього, як на дитину. Кузьма знiяковiв, змалiв перед цiєю жiнкою, почав щось говорити - i все невлад, все не так, як хотiв би. А вона тiльки усмiхалася - лагiдно так, ласкаво, наче пригрiвало весняне сонце.
Потроху Кузьма оговтався i в думцi вiдзначив, що Вiруня нiчого не говорить. Почав запитувати її, де народилася, хто батьки, чому не пiшла вчитися в медичний iнститут, раз уже має потяг до медицини?
- Я i сама не знаю, як воно сталося, - сказала Вiруня, схиляючись до столу, щоб побачити, як вiн записує. - Життя якось складається само...
Доки вони розмовляли, Тамара на кухнi зготувала каву з молоком, розрiзала шоколадний торт i все це разом з чашечками, блюдечками та ложечками на легенькiй алюмiнiєвiй тацi занесла до кабiнету. Хотiла поставити на журнальний столик, вже й нагнулася - та так i застигла.
- Та ти вже не чхаєш?! - вигукнула i мало не впустила тацю.
- Що? Справдi... - пробурмотiв Кузьма. - А скiльки ж можна? Остобiсiло...
- Я вже боялася, що ти потрапиш до реєстру свiтових рекордiв... усмiхнулась Тамара, ставлячи тацю.- Прошу, Вiруню, до кави.
Гостя i бiля журнального столика сiла ближче до Кузьми - лiкоть у лiкоть.
- Ви от звикли до кави, - сказала Вiруня, - а в нас рiдко хто вживає.
- Може, не смакує? - спитала Тамара. - Берiть торт.
- Нiчого, дякую.
- Божественний напiй, - проголосив Кузьма, - тiльки я бiльше полюбляю чорну.
Обличчя йому порожевiло, голос змiцнiв. "Одужує просто на очах, радiла i дивувалась Тамара. - Та i я почуваюсь якось бадьорiше. От Вiруня! Але як би перевiрити? Який тут можна провести експеримент?"
Поставивши недопиту каву, Тамара пiшла до спальнi i повернулася з елегантним японським транзистором.
- Ви любите музику, Вiруньо?
Гостя кивнула головою:
- Люблю. А як заспiває Черкаський хор...
Тамара ввiмкнула приймач, прокрутила тумблер, шукаючи музику.
Незабаром крiзь шум i трiск просочилась нiжна мелодiя - певне, скрипка i вiолончель.
- Подобається? - спитала Тамара, ставлячи транзистор на столик.
- Чудово! - просяяла Вiруня.
Тамара пiдсунула транзистор ближче до неї, i звук помiтно посилився. Через деякий час вiдсунула - музика почала стихати, знову поставила ближче нiби замiнила батареї. Сумнiву не було: Вiруня пiдсилює звук, та ще й як! "Бiополе цiєї жiнки, - думала Тамара, поглядаючи на гостю, - має електромагнiтнi характеристики. Треба буде запросити її до нашої лабораторiї. Цiкаве, дуже цiкаве явище!"
- Ой, засидiлась я у вас! - Вiра аж руками сплеснула. - Оце так. Мене ж люди ждуть!
- Та встигнете, - почала заспокоювати Тамара. - Я не знаю, як i дякувати вам, Вiруньо. - Вхопила сумку, що лежала на крiслi, вийняла купюру в двадцять п'ять карбованцiв i простягла ошелешенiй жiнцi.
- Та що ви? З якої речi? - вигукнула Вiруня. - Хiба за те, що погрiлася в теплiй хатi та попила кави? Нi, нi, не вiзьму.
Кузьма Пробус налив собi ще чашечку кави i, попиваючи, мовчки спостерiгав цю трохи комiчну сценку: одна тицяє грошi, а друга вiдштовхує її руку i задкує до дверей.
- Бувайте здоровi, - гукнула Вiруня з порога. - I щоб бiльше не хворiли!
- Постараюсь, - вiдповiв Кузьма, сидячи бiля столика. Нарештi клацнув замок, повернулась Тамара. - Ну, що - взяла? - спитав, доїдаючи кусень торта.
- Нi, ось цей четвертак, - Тамара кинула купюру на столик.
- В такому разi, хай буде менi, - криво усмiхнувшись, Кузьма простяг руку i накрив папiрця долонею. - Наївнячка, хто ж вiдмовляється вiд грошей?
- Може, й наївнячка, - обiзвалась Тамара, дивлячись, як чоловiк ховає грошi до кишенi, - але ж ти не чхаєш i, бачу, взагалi почуваєшся добре.
- Що ж тут дивного? - знизав плечима Кузьма. - Я ж стiльки лiкiв наковтався!
- Ну, цього ти вже не кажи, - Тамара почала збирати посуд на тацю. Якби не Вiруня... У мене таке враження, що ця Вiра-Вiруня розносить... iнфекцiю здоров'я!
- Оце сказала - ха-ха! Iнфекцiя здоров'я!
Тамара понесла тацю з посудом на кухню, а вiн усе ще смiявся, заглушуючи транзистор.
III.
У листопадi Київ облягли холоднi тумани. Тополi ще не скинули зеленого вбрання, а з глибин темного неба падав мокрий снiг. Пiд ногами чвакало, пронизлива вологiсть пробиралась пiд легке Тамарине пальто. Жiнка щулилась вiд холоду, раз у раз поправляла рожевий шарфик, бо здавалось, що вiн сповзає i оголює шию. Ну, та нiчого, дома вона вже зiгрiється, цього вечора вони нiкуди не пiдуть - куди по такiй погодi? Кузьма подзвонив: затримається ненадовго, одержить гонорар та заскочить у гастроном. Говорив бадьоро, мабуть, добре заплатили - цiкавий же матерiал про Вiруню! Ти, сказав, поки прочитаєш статтю, я й повернуся. А що б його на вечерю?.. Про таку людину, як Вiруня, i вона б написала. Рiдкiсна, виняткова, i Кузьму оздоровила... Так, саме це слово тут пiдходить - оздоровила. Бо яке лiкування? Посидiла, усмiхнулась...
У квартирi було тепло, але Тамара, роздягнувшись, шарфика не скинула. Зайшовши до Кузьминої кiмнати, одразу ж побачила на столi журнал. Нетерпляче вхопила цупку книжку, вмостилася з ногами в крiслi, почала гортати, але прiзвища свого Кузьми нiяк не могла знайти. Перебiгла очима змiст, - Пробує не значився. Окинула поглядом заголовки i тодi натрапила - "Гримаси знахарства", її наче окропом ошпарило. Невже про Вiру? Пiдписано: К.Любимов. Сховався за псевдонiмом... Гримаси, значить... Вiра - знахарка... Ну, ну... Любимов...
Знайшла статтю, пробiгла кiлька рядкiв i одразу вiдчула, як паленiє вiд сорому обличчя. Обурення заважало читати, думки плуталися, i годi було їх приборкати; насуплювала брови, щоб зосередитись, i - не могла. Рука сiпнулася - пожбурити б геть те чтиво, але якась злостива цiкавiсть не давала вiдiрвати очей вiд чорних лiтер, що вигинались довгими рядками. Стогнала, наче вiд болю, прикушувала нижню губу, однак продовжувала читати. Оце так Любимов! Бiльше року, як побрались, а вона й не знала справжнього Кузьми... I як же так можна? Вочевидячки... Фанатизм навиворiт? Чи вульгарне виляння хвостом? А совiсть? Де ж його совiсть?
Завжди така врiвноважена i стримана, зараз Тамара кипiла. Ошукана! Окрадена! Схопилася з крiсла, боса забiгала по кiмнатi, як пантера в клiтцi. Раптом погляд її зупинився на великому кольоровому фото, пришпиленому до простiнка мiж вiкнами. Сонячний спекотний день. Кримський пляж. Синьо-зелене море, вдалинi - густий фiолет. Засмаглi тiла чоловiкiв, жiнок, дiтей. На передньому планi - вони з Кузьмою. На ньому чорнi плавки з червоною каймою, вона в помаранчевому купальнику. На плечах у неї зблискують краплi води, руки в боки... Було, було! Минуло безповоротно...
Шарпнула зi стiни той зафiксований на паперi золотий день, - на килим полетiло бiле ошмаття. Ще одне фото пiд склом - вiн приїхав до них на дачу, ще як залицявся. Зiрвала i кинула на пiдлогу. Губи її тремтiли, вiї клiпали, їй хотiлося заплакати вiд лютi, але слiз не було. Згадала Вiру, її ласкаве обличчя i поступово вгамувалася. Зiтхнувши, провела долонею по чолу i пiшла до спальнi. Картала себе за нервовий зрив. Ну хiба ж так можна? От Вiра так би не повелася. Треба гасити в собi негативнi емоцiї... Гасити... Це легко сказати... Ех, Пробус...