Страница 2 из 3
Гаррi було неприємно слухати такi слова, i навiть його власнi мрiї про небесне багатство чомусь тепер поблiдли i стали не такими значними. Обличчя Елiзабет випливло на фонi зiрок, усмiхалося заплаканими очима, кликало назад...
Гаррi стрiпнув головою, вiдмахнувся вiд неприємних думок. Потiм, випивши гарячий чай, лiг в м'яке крiсло вiдпочити...
...Через кiлька годин з ракети мала вийти перша група експедицiї - Бор i Скеч.
Пiлот - молодий бiлявий хлопець - тепер сам сiв до пульта i вводив ракету в потiк астероїдiв, зменшуючи швидкiсть апарата до швидкостi астероїдного рою. Всi напруженно ждали.
В темнiй глибинi простору далеко збоку блиснули брили небесних уламкiв. Ще. Ще. А в передньому iлюмiнаторi сяяв у променнi Сонця великий астероїд, не менше нiж 500-600 метрiв в дiаметрi. До нього i взяв напрям пiлот.
До каюти зайшов начальник експедицiї.
- Бор i Скеч! Прошу вас приготуватися! - сказав вiн. - Скеч буде старшим групи! Постарайтеся за 24 години повнiстю обслiдувати астероїд. За цей час ми повернемось!..
Гаррi i Генрi одягнули скафандри i через п'ять хвилин стали схожими на велетенських пуголовкiв. До скафандрiв були приєднанi балони з їжею, твердим киснем, атомнi батареї для освiтлення i обiгрiвання та портативнi радiоприймачi... Людина, одягнена в такий скафандр, могла бути в Космосi бiльше десяти дiб...
Ракета легко здригнулася. Поверхня астероїда була бiля самого iлюмiнатора - апарат летiв поряд з небесним каменем. Бор i Скеч попрощалися i вийшли в перехiдну камеру. Дверi зачинилися за ними. Вiдкрився люк. Перед ними була нерiвна скеляста поверхня маленької планетки. Гаррi ступив на камiнь, обережно, тримаючись за виступи, зробив кiлька крокiв i прив'язав себе довгим синтетичним мотузком до скелi, щоб не вiдлетiти в простiр. Таким же чином вийшов на астероїд i Скеч.
Люк закрився. Ракета, що, здавалося, висiла, торкаючись до виступу гострої скелi, вiддiлилася вiд планетки i, розвиваючи швидкiсть, помчала до другого астероїда.
Гаррi оглянувся. Вони залишилися з Генрi вдвох серед неосяжного океану простору на шматочку каменю...
...Скеч повернувся до Бора.
- Тепер ми розiйдемось, - сказав вiн. - Зiйдемось на цьому ж мiсцi... вiн поглянув на хронометр в спецiальнiй прозорiй камерi на руцi... - через п'ять годин! Будьте уважним! Шукайте особливо алмазiв... Попереднi експедицiї передавали, що якраз в цьому поясi астероїдiв зустрiчаються великi гнiзда самоцвiтiв...
- Гаразд! - вiдповiв Гаррi. Вiн був радий скорiше вiдокремитися вiд Скеча, бо взагалi не любив компанiї, та ще й таких неприємних людей, як цей... бiзнесмен!..
Скеч, перевiривши, чи мiцно прив'язана вiрьовка до скелi, кивнув Гаррi i, повернувшись, поволi пiшов, а вiрнiше, поповз мiж химерними нагромадженнями камiння i скоро зник з очей Бора...
Гаррi полегшено зiтхнув i оглянувся навкруги. Страшно, але разом з тим i красиво...
Мертва порожнеча навколо, засiяна золотими вогниками далеких свiтiв.
Десь далеко-далеко - за тисячi кiлометрiв вiд Гаррi - видно блискучi цятки неправильної форми. То освiтленi Сонцем камiнцi - рiднi брати цього астероїда, на якому стоїть тепер Бор. Пiд ногами - темний базальт. Мiж камiнними пiками, що хаотично пiднялися з планетки, сяє Сонце, яке тут разiв у чотири менше, нiж на Землi...
Гаррi вiдвiв погляд вiд незвичайного краєвиду.
- Пора братися за роботу,- подумав вiн.
В телефонi почувся голос Скеча:
- Мiстер Бор! Я знайшов супутника алмазiв. Уважно перевiряйте всi породи на своєму шляху... Ми мусимо їх тут знайти!..
- Гаразд! - сухо вiдiзвався Бор. - Починаю розшуки...
Вiн витягнув з спецiальної кобури високочастотний атомний пiстолет, призначений для роздроблення породи, i почав поволi пробиратися мiж скелями.
Сонце зникло за нагромадженнями камiння, i стало вiдразу темно, як в герметично закритiй кiмнатi. Гаррi включив прожектор. Вiн почав уважно дивитися навкруги. В ясному колi електричного пучка заблищали жили металiв. Гаррi включив портативний радiоспектроскоп. На руцi - бiля хронометра спалахнув маленький зелений екран, на ньому забiгала вогняна змiйка. Гаррi повiв розтрубом радiоспектроскопа по тих мiсцях, де блищали жили. Змiйка на екранi застрибала. Бор незадоволено покрутив головою:
- Залiзо, нiкель, мiдь... Дрiбницi!.. - пробурмотiв вiн.
- Зачекайте! Згодом i за цим будемо лiтати! - почувся голос Скеча пiд самим вухом.
Гаррi здригнув. Нiяк не вiдчепишся вiд цього Генрi! Вiн злiсно прикусив губу i виключив радiо. Так буде краще! Вiн хоче бути хоч трохи на самотi вiч-на-вiч з своїми думами про Елiзабет i майбутнє щастя...
Гаррi рушив далi, промацуючи породи навколо невидимим променем. Залiзо, нiкель... Нiкель! Ага! Срiбло!.. Ну це вже краще!.. Знову нiкель!..
I раптом у Гаррi захопило дух! Вогняна змiйка на екранi виросла i показала спектр, який свiдчив про те, що тут є самоцвiти вуглецевої групи!.. Може тут є i алмази?.. А якщо навiть якi-небудь iншi самоцвiти - все одно чудесно! Вiн в першiй же експедицiї прославиться i вернеться багатим i щасливим до коханої Елi.
В пам'ятi знову постало обличчя Елiзабет... Гаррi пiдморгнув сам собi... Засмiявся... Потiм виключив радiоспектроскоп i включив високочастотний пiстолет, спрямувавши його в те мiсце, де мали бути самоцвiти - пiд велетенську скелю червоночорного каменю...
В промiннi прожектора, там, де пройшов невидимий атомний нiж, заворушилась порода, повiльно почала падати донизу.
Гаррi засмiявся:
- Не падає, а розповзається, мов каша! От що значить мале тяжiння...
Та вiн i сам вiдчував себе майже невагомим на цiй мiнiатюрнiй планетцi.
Гаррi провiв бiля пiднiжжя скелi коло. Ще раз! Ще! I ось, нарештi, в глибинi вирiзаної ним дiрки заблищали в промiннi прожектора вогники самоцвiтiв. Поволi вiдiрвавшись вiд породи, пливла до нiг Гаррi велика грудка якоїсь руди, подiбна до велетенської булави, а в нiй... Бор хотiв протерти очi, та перешкодив шолом... а в нiй сяяли зеленими, голубими i червонуватими вогниками, вкрапленi в гнiзда, велетенськi самоцвiти!.. А серед них було не менше двох десяткiв алмазiв!.. Як йому повезло! Це ж королiвське багатство! За законом космонавтiв - перша знахiдка члена експедицiї належить тому, хто знайшов її! Який подарунок Елiзабет!..
Гаррi оглянув заглибину, де виднiлися ще самоцвiти менших розмiрiв i, не знайшовши нiчого подiбного до першого самородка, попрямував назад. Тепер тут бiльше нiчого робити! Астероїд придатний для розробок, i експедицiя може розпочинати роботу, щоб вибрати жили самоцвiтiв, якi вiн знайшов!..
Знову виринуло з-за скель Сонце. Гаррi виключив прожектор. Потiм присiв на кам'яний виступ i почав розглядати свою знахiдку.
Пiд промiнням Сонця самоцвiти засяяли ще чарiвнiше. Вони переливалися безлiччю найчистiших барв, милували око Гаррi чудовими формами i величиною...
Раптом Бор вiдчув, що хтось стоїть за спиною, i мороз пробiг по шкiрi. Вiн обернувся. То повернувся Скеч. Його обличчя було сухе i зле, очi не вiдривалися вiд знахiдки Гаррi.
- Чому ви не вiдповiдали менi? - рiзко запитав Скеч, нарештi, поглянувши в обличчя Бора.
- Радiо зiпсувалось, - збрехав Гаррi.
- Гаразд! - пом'якшав Генрi. - Значить, у вас удача... Прекрасно! Надiюсь, що ви будете джентльменом i менi, як старшому, подаруєте цей маленький сувенiр?! А?
- Як? - не зрозумiв Гаррi. - Який сувенiр?
- Наївна дитинка! - сухо засмiявся Генрi. - Ну, оцю каменючку, яку ви знайшли!..
- Зачекайте, Генрi, але ви, певне, забули, що ця знахiдка належить менi по правилах космонавтiв!..
Генрi знову неприємно засмiявся:
- Я нiчого не забув!.. Але ви знайте, що є ще iншi закони - закони старшинства! Вони велять, щоб такi молокососи, як ви, слухалися старших!..
- Але там бiльше нема таких самоцвiтiв, а ви хочете забрати заслужену мною знахiдку!..
- Тим бiльше, що нема!.. Але я навiть не хочу розмовляти з вами! Запам'ятайте - тут свiдкiв нема - ми i... Космос!..