Страница 10 из 11
- Ну, раз так... - почала Вiкторiя i, не закiнчивши, вп'ялася зубами в м'який соковитий плiд. Валерiй, пiднявши екран, зробив те ж саме. Приємний холодок м'якушки плода освiжив пiднебiння, i хвиля оп'янiння вдарила в голови мандрiвникам. Потiм, через хвилю, це почуття пройшло, i Вiкторiя та Валерiй вiдчули, як мозок їх працює чiткiше, все тiло стає легшим i в свiдомостi виникає казкове почуття блаженства.
- Справдi, якi чудеснi плоди, - отямившись вiд подиву, промовив Валерiй. - Треба буде на Землi культивувати такi ж! Це набагато скоротить нашi роботи по продовженню життя...
Вiн звернувся з цим же запитанням до Старого. Той ствердно закивав головою i додав:
- Ми з радiстю вiддамо вам всi свої надбання в будь-яких галузях науки. Це наш обов'язок! До цього зобов'язує солiдарнiсть, яка мусить зв'язувати розумних iстот рiзних свiтiв...
Пiсля цього Старий запропонував мандрiвникам їхати далi. Вiкторiя жартiвливо захопила в жменi води:
- Цiкаво, чи така, як у нас... - i випила. Вода була на смак, як дощова, - очевидно, дистильована.
Валерiй подивився на безкiнечну перспективу казкових плантацiй.
- Невже пiд всiєю планетою тягнуться такi печери? Яка ж праця потрiбна, щоб створити все це, скiльки часу?..
- Все це створювалося за мiльйони рокiв - не дивуйтесь! - вiдповiв Старий...
I знову автоматична дорога повезла мандрiвникiв мiж двома рядами буйних дерев. Вона зупинилася на величезнiй площi. В усi боки вiд неї розбiгалися печери з такими ж дорогами, плантацiями i рядами дерев.
Посерединi площi здiймався до самого купола будинок з блiдоблакитного матерiалу. Характерною особливiстю його була незвичайно нiжна округлiсть лiнiй. Вiкон не було, тому що джерела свiтла будiвники заховали всюди в стiнах. В цьому будинку, як сказав Старий, розмiщувалось управлiння автономної областi планети. Таких областей - кiлька тисяч. Всi вони об'єднувались в єдину планетну сiм'ю, якою керувала Рада Вчених. Освiта тутешнiх iстот унiверсальна, i кожен iндивiд, який досягав певного освiтнього цензу, був зобов'язаний кiлька рокiв входити в комiтети по управлiнню областями. Економiчнi, адмiнiстративнi та культурнi зусилля областей координувались Радою Вчених. Давно вже стерлися всякi нацiональнi чи расовi ознаки, якi в далекому минулому розрiзнювали народи. Тепер тут була єдина мова, єдинi звичаї. Всi досягнення науки спрямовувалися на найповнiше задоволення рiзних потреб розумних iстот...
Валерiя i Вiкторiю запросили в будинок. Вони пiднялися по рожевих сходах i через блакитну арку зайшли в велику залу. Мандрiвникiв оточило багато розумних iстот. Серед них- кiлька осiб, одягнених в блакитнi тунiки. Обличчя їх були нiжними, на головах - круглi чорнi шапочки Це, безумовно, були жiнки. Вони з особливою цiкавiстю розглядали золотокосу тендiтну Вiкторiю, захоплено розмовляючи мiж собою. Чоловiки тримали себе стриманiше.
Старий, який, до речi, був головою комiтету самоуправлiння областi, щось сказав присутнiм. Тi вiдразу вiдiйшли до пультiв, встановлених по боках залу. Спереду засяяв велетенський екран. Старий, надiвши знову шолом, звернувся до Валерiя:
- Тепер по всiй планетi зiбралися представники всiх областей. Якщо дозволите, хай вони подивляться на вас - наших майбутнiх сусiдiв!..
- Ми згоднi i радi, - вiдповiв Валерiй. Ясне промiння вдарило в очi мандрiвникiв
Передача почалася. Старий кiлька хвилин говорив, потiм показав на Вiкторiю i Валерiя.
- Вся планета вiтає вас, - сказав вiн. - Ми щасливi, що зустрiли в Космосi подiбних до нас...
Свiтло погасло. Залишилося лише рiвне випромiнювання стiн. Потiм поволi згасло i воно. Лише попереду сяяв блакитнуватим кольором екран.
- Ми покажемо вам наш свiт, нашi заводи, школи, поля,- сказав Старий.
На екранi виникло внутрiшнє зображення шахти. В штольнi машини, розташованi рядами, випромiнювали короткими iмпульсами блакитнi струменi енергiї, i пiд їх дiєю порода спадала вниз, а потiм стрiчкою конвейєра пливла вгору. На екранi з'явився весь шлях, яким iшов потiк руди. Збагачувальнi фабрики, металургiйнi заводи, лабораторiї з дивними небаченими машинами i апаратами проходили перед зачарованими мандрiвниками...
Технiчний потенцiал планети був такий неосяжний, що розумнi iстоти лише керували машинами... Потiм на екранi з'явилися поля, пiдземнi рiки i озера, а понад ними блакитнi будiвлi, де жили розумнi iстоти. Мiста з'єднувалися спецiальними тунелями, по яких мчалися з швидкiстю звука сигароподiбнi апарати - транспортнi машини...
Валерiй запитав, якою силою приводяться в рух всi машини. Старий вiдповiв:
- Ми використовуємо силу розпаду чи синтезу будь-якого елемента. Апарати нашi працюють практично безкiнечно, тобто до того часу, коли треба замiнити металiчнi частини... Цiєю ж силою ми виштовхнули нашу планету в простiр. По екватору ми розташували ряд могутнiх реактивних дюз. В них використовується енергiя синтезу гелiю - наймогутнiша ядерна енергiя! Ми поволi зупинили обертання планети навколо осi, щоб уникнути катастрофи вiд раптового поштовху, а потiм з допомогою реактивних двигунiв на полюсах виштовхнули планету з її орбiти. Перед тим ми сконденсували атмосферу в спецiальних гiгантських резервуарах, де вона знаходиться в твердому виглядi. Тепер вона вже наполовину використана для штучної атмосфери... Через свiтовий простiр ми летiли з швидкiстю, яка близька до швидкостi свiтла. Рокiв десять таму ми почали гальмувати планету, щоб вивчити умови в вашiй системi...
Старий замовк. На екранi показалося примiщення школи. В просторих залах учнi, сидячи в крiслах, слухали мовчазного учителя. На запитання Валерiя Старий вiдповiв, що вони вiльно передають думки на близьку вiдстань без шоломiв. Цього їхня раса досягла мiльйони рокiв тому. Метод беззвучного зв'язку мiж людьми економнiший i кориснiший. Вiн в основному запроваджений в усiх школах...
Мандрiвники здивувалися, що в мiстах i на полях, де молодi жiнки збирали золотистi плоди, було дуже мало населення. Старий пояснив, що на протязi останнiх тисячолiть, коли вони боролися з холодом i з неймовiрними труднощами переходили жити пiд землю, кiлькiсть населення дуже зменшилася... Тому тепер жiнки тут знаходяться в привiлейованому становищi i не виконують важкої працi. Але ще незрiвняно бiльшою увагою на цiй планетi оточенi дiти...
Могутнi атомнi станцiї, як пояснив Старий, безперервно оновлюють атмосферу пiдземель. Очищати повiтря вiд вуглекислоти допомагає буйна рослиннiсть в оранжереях. Цi самi станцiї будуть вiдновлювати атмосферу планети, коли вона ввiйде в нову систему на орбiтi Землi... Потужнiсть станцiй така величезна, що це завдання буде виконане за кiлька мiсяцiв.
Ще багато рiзних чудес побачили мандрiвники, знову вирушивши в подорож по тунелях, i вже навiть не дивувалися тому, що зустрiчалося по дорозi. Через кiлька годин вiд напруження в обох заболiла голова, i вони зупинилися на березi величезного басейну, навколо якого було багато буйних рослин, подiбних до земного хмелю, на яких висiли круглi плоди...
- Прекрасно тут у вас, - звернувся Валерiй до Старого, - але важко так жити - весь час в штучному свiтi...
- Ви вiрно говорите! - вiдповiв Старий. - Якраз тому ми й вирiшили переправити нашу планету сюди... Ми побороли всi хвороби, ми досягли чудес в синтезi органiчних речовин, але замiнити життя пiд промiнням справжнього свiтила, на поверхнi планети, нiхто не зможе! Передайте нашу вдячнiсть людям Землi за дозвiл бути вашими сусiдами!..
Тепло попрощавшись з Валерiєм i Вiкторiєю, господарi випровадили їх на поверхню...
Зелена тiнь зорельота, як i ранiше, лягала на тьмяну рiвнину. Холодним промiнням сяяло маленьке Сонце i яскравi рiзнокольоровi зорi... Незабаром мандрiвники були в каютi корабля i роздяглися. Тригуб зняв скафандр, склав його в нiшу i пiдiйшов до Вiкторiї. Включив освiтлення. Очi Вiкторiї сяяли, мов зiрочки, на худенькому обличчi. Тiльки тепер Валерiй збагнув, яка вона люба для нього, в яких незвичайних умовах знайомились i зустрiчались вони. I нiжнiсть - велика нiжнiсть теплою хвилею залила груди Валi. Вiн узяв руки Вiкторiї в свої...