Страница 41 из 70
Тужливі мелодії, що спливали в Олесевій пам’яті, зливалися з таємничими шерехами ночі за стіною. Все, що хлопець почув і побачив останніми днями, здавалось тепер удвічі зловіснішим. Де вони спинилися? Чи судилось їм вирватися звідси?
Адже не раз на їхній дорозі вже лягала чорна тінь смерті. Все загрожувало їм, не пускало, готувало загибель. Індіянські стріли, змащені отрутою кураре, вже падали на палубу їхнього корабля. Сліпа ненависть тубільців уже переслідувала їх на неозорих просторах Ріо-Оскуро. Досі йому робилося моторошно від згадки про палаючу ланчію “Віргінію”, нещасне суденце, де він ледве не втратив своє життя. Ліхтарик, маленький електричний ліхтарик, кишенькова іграшка могла спричинитися до страшних наслідків. Його було взято в полон, як безвільне цуценя, і була мить, коли, здавалося, все скінчено, життя обірвалося, нема порятунку, ніхто вже не прийде йому на допомогу. Але, на щастя, допомогу приніс йому той, хто мав бути його катом, — індіянин з хижими розмальовками на обличчі. Воїн племені апіака, син Ганкаура, якого він, Олесь врятував на своїй ланчії від могутніх рук мулата Сильвестра. Добре, що він його тоді врятував. Недарма ще покійна бабуся колись казала Олесеві: “Якщо ти хочеш жити щасливо, не думай про власне щастя, а роби добро іншим”. От і справдилися бабусині слова, і віднині він буде знати, де шукати щастя, він навчить цьому й інших, усіх хлопців і дівчат в класі, він навчить цьому навіть дурнуватого і забіякуватого Козлика, з яким вони стільки разів билися навкулачки і жодного разу не сказали один одному доброго слова.
Він лежав в мороці тропічної ночі і думав. Грізні таємниці країни жахали і водночас приваблювали його. Він думав про народ, його минуле, про загиблу культуру далеких його предків. Колись давно-давно, багато століть тому в ці таємничі нетрі прорвались передові загони могутніх ацтеків, але, зустрінуті відчайдушно хоробрими племенами араваків, вони в паніці залишили береги річки. Олесеві здавалося, ніби він чує кроки індіянських вояків, їхні войовничі вигуки. Вони йдуть у бій, тримаючи напоготові луки й списи. А може, то піднялися з могил благородні інки й грізними голосами своїми викликають на смертельний бій білих людей, що висадились на їхній вільній землі з каравел і громом мушкетів сполохали одвічну тишу сельви? Он скрипнула деревина, он тріснула гілка під легким кроком воїна-розвідника. Індіяни йдуть. Їх сотні, тисячі, суворих, мовчазних, зцементованих палкою ненавистю до навісних іспанських конкістадорів.
Вночі вони оточать табір білих людей і знищать їх усіх до одного. Вони поспішають, бо вранці прийдуть нові загони поневолювачів і знову їхні гармати сіятимуть смерть і робитимуть страшний грім…
Олесь здригається від запаморочливих видінь. Ідуть інки. Оточують табір білих людей, зривають із пальм знамена, топчуть чорні хрести. Вриваються в намети, б’ють, ріжуть, душать голими руками… Очманілі від страху конкістадори тікають у ніч. Раптовість нападу збила їх з пантелику, розладнала їхні ряди. Мовчать мушкети, стоять без дії гармати. І тільки біля головного намету з упертістю приречених б’ються охоронці іспанського генерала, якого завела в ці нетрі невгамовна жадоба і фанатична мрія про славу. Скоро зійде сонце. Ще мить, друга, й воно засяє на закривавлених панцирах і шоломах.
Хлопець схоплюється… І раптом бачить крізь одчинені двері батькову постать.
— Чому ти не спиш, тату?
Олесь виходить на ґанок і сідає поруч Крутояра. Повний місяць залив селище синім примарним світлом. Дерева схожі на велетенські водорості, а хижки — на дивовижні підводні скелі.
— Ти помітив, тату, отого високого мулата з іконою на шиї, що йшов з дітьми? — спитав тихо Олесь.
— Мабуть, вчитель-місіонер.
— Як це… вчитель і місіонер?
— На цих землях школи майже скрізь у руках орденів або місіонерів. Та якби ж тільки школи! — гірко зітхнув Крутояр. — Тут церква і її слуги божі господарюють, як повноправні хазяї. Чого ж і тримається ще сеньйор Олів’єро! Союз хреста й меча, стара, тисячоліттями освячена комбінація!
— Пробач, тату, — пробує згадати щось хлопець і, поклавши батькові на коліно руку, ніби цим порухом намагається стримати його мову. — Ти мені колись розповідав, що на початку минулого століття в республіці перемогла революція, яку очолив Болівар, і до влади прийшли прогресивні сили.
Батько бере синову долоню в свої міцні, теплі руки, стискує її і неквапливо говорить. Так, була колись революція, і немало було потрощено риз, панікадил, кайданів. З країни вигнали іспанських колонізаторів. Частину земель Болівар віддав білим гасієндадо, поміщикам і офь церам, що брали участь в його визвольних походах. Але володарі гасієнд почали лупити шкуру з індіян і негрів не гірше за братів-місіонерів.
То була гірка історія, яка почалася ще за триста років перед цим, у тяжкі часи завоювання Південої Америки конкістадорами. Від першої до останньої сторінки її написано кривавими літерами, кожна подія в ній — ілюстрація до злочинницьких діянь. Ченці й солдати були в однаковій мірі грабіжниками. Французький історик Дебрель так писав про роль католицької церкви і конкістадорів в “освоєнні” Американського материка:
“Руїни і попіл, сльози й кров — ось що принесли з собою іспанські авантюристи, коли вони засновували Америку. Вони внесли в цю незайману землю, яку природа обдарувала великими багатствами, свою мову, свої звичаї і… свої вади й розпусту. Вони- ці бандити старої Європи, в більшості своїй відчайдушні негідники і шахраї — хотіли врятувати всі ці чисті душі… Вони навертали в свою віру волею чи неволею всіх, кого зустрічали, а засобом переконання в них була гармата. Хрещення вимагалося скрізь, куди проникала чернецька ряса. Коли вони втомлювались розтрілювати, четвертувати і спалювати тих, хто не хотів бути пограбованим, уярмленим і євангелізованим, то бралися за зброю, щоб порахуватися між собою, і убивали один одного. Тільки небагатьом з цих героїв пощастило померти своєю смертю…”
Церква, особливо єзуїтський орден, були найчорнішою силою на континенті Америки. Єзуїти не лише одержували колосальні прибутки, але й мали рабів і брали участь в работоргівлі. Вони посилали свої кораблі в Африку, де купували собі невільників.
Сумної слави зажили місіонери, котрі начебто мирна навертали тубільців до християнської віри. Вони займалися справжнім полюванням на непокірних індіян. Наприклад, у Венесуелі капуцини організували загони головорізів, яким платили по 10 песо в місяць і дозволяли їм брати в полон індіян. Місіонери скрізь виступали під захистом війська. Навіть формально вони вважалися на службі військових властей, одержували в них платню й підтримку. Релігійні місії будувалися, як фортеці. В другій половині XVIII століття на континенті було шістсот “пресідіос” — укріплених місіонерських постів. Один місіонер у своїй книжці зізнався, що в таких селищах, де не було військових гарнізонів, індіяни убивали ненависних місіонерів і тікали в ліси.
Який би прогресивний рух не народжувався в Америці, церковники виступали найзапеклішими його ворогами, шкодили чим могли, збирали навкруг себе мракобісів і реакціонерів, підбурювали народ. Особливо ганебно прославився в роки антиіспанської революції архієпископ Каракасу Коль-і-Прат. Цей чорнорясник скористався з страхітливого лиха, що впало на країну в дні проголошення республіки, — землетрусу. Ад’ютант Болівара О’Лірі писав тоді: “На нещастя для справи незалежності, духівництво, яке користувалося великим впливом у Венесуелі, ставилося вороже до революції, воно розпускало чутки, ніби жахливе лихо, що його зазнала країна, було карою божою”. В цей критичний день тільки Сімон Болівар не впав духом. Зі шпагою в руці він кинувся на ченця, який закликав людність до бунту, зіпхнув його з трибуни і, зайнявши його місце, закликав народ не вірити попівським наклепам, дотримуватись порядку й допомагати постраждалим. Але проповіді архієпископа все ж зробили своє чорне діло: вони допомогли іспанцям повалити першу республіку і вигнати повстанців з країни.