Страница 28 из 70
Вони жили в невеличкому місті з тісними, мов річкові каньйони, вулицями.
Ернестіна сподобалась молодому гульвісі з можновладної родини генералів, зарозумілому парубчакові Себастьяну Олів’єро. Батько Себастьяна звернувся до доктора з проханням видати доньку за його сина.
Розбишакуватий і нахабний Себастьян сподівався домогтися свого будь-що і, звичайно, не гребував нічим. Він то погрожував дівчині, то умовляв її, обіцяв їй багатство і владу, переслідував її вдень і вночі. Він говорив, що генерали Олів’єро зметуть з дороги кожного, хто насмілиться суперничати з ними. Він був шалений, цей хитрий і підступний парубчак з широким обличчям і хижими очима.
Дівчина відхилила його пропозицію, і тоді в його серці спалахнула звіряча лють. Себастьян Олів’єро, син генерала Фернандо Олів’єро, схопив облизня! Таких речей не прощали в роду його батьків. І молодий Себастьян вирішив жорстоко помститись.
Однієї ночі, коли доктор Коельо затримався з донькою у своїх знайомих, його П’єтро безслідно зник.
Даремно батько благав поліцію допомогти йому в розшуках сина. Даремно були витрачені тисячі песет на підкуп найвпливовіших урядовців із столичного відомства поліції. Горе доктора Коельо не розтривожило нікого..
Спливав час. Мужнів юний Орнандо, Ернестіна, вийшовши заміж за молодого негоціанта, переїхала до сусідньої країни. Життя приносило свої радощі й болі.
Плин подій потроху загоював криваву рану в батьковому серці.
Сеньйор Коельо поселився в столиці. Палке і пристрасне слово адвоката завоювало йому друзів. Він очолив першу в країні спілку прогресивних юристів.
Якось під час однієї з поїздок до себе на Ріо-Оскуро Коельо отримав звістку, від якої він мало не втратив глузд. Доктор довідався, що його сина викрав генеральський синок Себастьян Олів’єро і віддав малого П’єтро індіянам апіака — найвідсталішому, найдикішому в країні племені. Щоб він там здичавів теж, щоб забув рідну мову, батька, сестру і свій дім… А тепер П’єтро — вождь апіака, головоріз Ганкаур. Він зв’язався із Себастьяном Олів’єро, який очолює місцеву поліцію і якого прозвали Чорним Себастьяном. Вони тепер разом орудують у верхів’ї Ріо-Оскуро…
Коли президентом обрали Матаразо, доктор Коельо спробував був відшукати свого безталанного нащадка. Було послано військову експедицію в лісові нетрі, було все обшукано й перевірено, але Чорний Себастьян і плем’я апіака, як крізь землю провалилися, десь розпорошилися в сельві.
І вдруге докотилася чутка до Коельо про сина П’єтро після вбивства Матаразо, після того, як хунта повела наступ на пеонів і каучеро. Чорний Себастьян об’явився у верхів’ї Ріо-Оскуро, і тоді знову нагадав про себе вождь апіака Ганкаур.
Але ж генерали не будуть правити вічно. Гнів народний не погамувати, як не погамувати вулкана, що кожної миті ладен виплеснутися вогненною лавою. Сельва неначе зачаїлася в передчутті шквального урагану…
І ось доктор одержав звістку від Ернестіни. Його донька везла наказ закордонного центру, якого так очікували повстанці. Вона мала прибути водним шляхом. Це небезпечно, але вибору в неї не було.
Зранку Коельо розіслав своїх хлопців униз по річці, наказавши їм стежити за кожним кораблем. Але тривога не полишала доктора…
В канеї стояли осідлані коні. Кілька молодих пеонів, умостившись під високим деревом, грали в кості. До стовбура було приставлено рушниці. Кожної хвилини пеони були готової скочити в сідла й кцнутися. назустріч ворогові.
Доктор Коельо зайшов у дім і, розгорнувши карту, почав розглядати на ній басейн ріки. Могутня Ріо-Оскаро несла свої води серед скелястих берегів, серед непролазних тропічних хащів. І скрізь понад її берегами, біля невеличких її притоків і рукавів, розмістилися партизанські дозори. В селищах каучеро, в глухих індіянських поселеннях, на пристанях і в містечках повстанці мали своїх надійних людей. Там збирали зброю, готували провіант, налагоджувати зв’язки. Немов тисячі підземних ручаїв, зливалися сили опору у велику й повноводу ріку, що рвалася через скелясті пороги на широку улоговину.
Доктор Коельо підняв голову і подивився у вікно. Здається, хтось приїхав на ранчо. Так, двоє вершників. Один з них — його син Орнандо. Ось він зіскочив на землю і бігцем кинувся до будинку.
Але чого він такий стурбований? Чому смертельна блідість вкрила його обличчя? Бідний Орнандо. Він не спав дві ночі. Він чекав свою сестру Ернестіну.
Грюкнули двері — і на порозі з’явився Орнандо. Він важко дихав. Волосся вибилось у нього з-під капелюха.
— Чорний Себастьян і люди Ганкаура напали на “Віргінію”, - сказав Орнандо, важко переводячи подих.
— На яку “Віргінію”? — спитав батько, повільно підводячися з-за столу. — Що з тобою, Орнандо? Ти блідий як смерть!
— Я боюсь, батьку… — хлопець зітхнув і низько схилив голову. Криси його сомбреро закрили від Коельо змучене лице. — Я боюсь, що там…
— Звідки ти знаєш? — вигукнув доктор Коельо і схопив сина за плечі. — Кажи, ти щось знаєш? Ти знаєш, що вона була на “Віргінії”?
Орнандо безсило впав на стілець.
— Люди з селища Гаук’ялі бачили, як Ганкаур переправлявся на своїх пірогах у заводь Білого Сокола і звідти напав… — Хлопцеві бракувало сил. Він сперся головою на руку, але раптом, немов прокинувшись од сну, заговорив швидко й схвильовано: — З ними було кілька поліцаїв і сам комісар Себастьян Олів’єро. Коли вони знову посідали в свої човни, судно втратило керування і попливло вниз за водою. Капітана примусили сісти у пірогу разом з індіянами. Потім суденце прибило до берега. Потім…
— Що потім? — на маленькому висушеному обличчі доктора Коельо проступили краплини поту. — Кажи, що було потім?
- “Віргінія” стояла до ранку біля берега, — зібравшися з думками, заговорив юнак. — До неї підійшла ланчія… На “Віргінії” почалася пожежа, і тоді ланчія відчалила й пішла проти течії. “Віргінії” більше нема. Вона згоріла…
Запала тиша, довга гнітюча тиша. Чути було, як настирливо б’ється в скло мошка.
“Ернестіна… Моя Ернестіна…” — раз по раз повторював доктор, повторював тупо, механічно, не сміючи повірити в ту страшну правду. “Віргінія” згоріла… “Віргінія” й Ернестіна. Але чому саме Ернестіна? Хто бачив, що на “Віргінії” пливла його донька Ернестіна? Це все вигадка гарячкового, невгамовного Орнандо…
Гостра борідка Коельо піднялася вгору. Він мить дивився на сина, немов уперше його бачив.
— Звідки ти знаєш, що твоя сестра була на “Віргінії”?
— Я не знаю, я тільки чув від одного пеона, що на суденці була іноземна туристка. І я подумав…
— Ти завжди думаєш не те, що треба! — закричав із болем у голосі Каріоко Коельо і вдарив кулаком по столу.
— Не кричи! — також не стримався Орнандо. Він підвівся з-за столу, сповнений образи й гніву. Густі чорні брови владно зійшлися на переніссі. Куточки красивого рота нервого сіпалися. — Якщо ти хочеш, я вирушу в селище каучеро і про все довідаюся. — Він подався вперед, схопив за плечі батька й пригорнув до своїх грудей. — Пробач, пробач, батьку! Я скоро повернусь…
До кінця дня Коельо майже не виходив із будиночка. Він чекав повернення Орнандо. Тривожне передчуття не давало докторові спокою.
Під вечір на подвір’ї ранчо почулися голоси:
— Де сеньйор доктор?.. Важливе повідомлення…
Коельо схопив капелюха і вибіг надвір.
Там уже юрмилися біля коней пеони. Брязкали мачете й рушниці. Лунали короткі команди. Доктору Коельо доповіли, що Ганкаур на шести пірогах просувається вниз по річці, певно, до ранчо Чорного Себастьяна.
Високий чоловік у картатому одязі перший із двома десятками партизанів вирушив навперейми Ганкаурові. Через кілька хвилин подвір’я ранчо залишив і Коельо. В грудях доктора змішалися почуття ненависті, відчаю, прокляття. Йому здавалося, що від того, з якою швидкістю вони летітимуть до річки, залежить доля всього його життя, доля його доньки Ернестіни.
Ліс раптом скінчився, і в обличчя Коельо хлюпнув багрянець вечірнього неба.
Швидше, швидше. Там попереду — Ганкаур. Скільки років ждав доктор Коельо цієї зустрічі. Не такою вона мріялась йому, тільки тепер він уже не зверне з свого шляху. Його рука не схибить. Швидше, конику, а то вже темніє небо, скоро ніч заховає жорстокого вбивцю.