Страница 2 из 16
2. nodaļa
Vara Lapsas krodziņš nebija pārpildīts. Pavelkot kapuci zemāk, es paņēmu tālāko galdu, netālu no ēkas ziemeļu stūra. Tas ir labs skata punkts – es redzu visu zāli, bet mani praktiski neviens neredz. Degunā trāpīja zivju smaka un kaut kas skābs, nu, ēdiens te nebija no tās labākās kvalitātes, bet arī naudas man nebija palicis daudz.
Mans rokas pamājiens un nu jau man pretī steidzas viens no slazdiem.
– Labdien, kungs, vai jūs esat kā parasti? – meitene viesmīlīgi pasmaida, uz ko es tikai pamāju. Vīriešu apģērbs joprojām ir mans vāks.
"Ak, atkal ir tā smirdošā zivs," kaķis čīkst, izkāpjot no maisa.
"Vai tev viņu nevajadzētu mīlēt?" – Es jautāju un saspringstu, sajūtot sev kāda skatienu.
"Es jūtu briesmas," kaķis izliek muguru, viņa acis mirkli mirgo, un tad viņš ielec atpakaļ somā. – Mēs saplēšam nagus!
– Imperatora suņi! Ikviens paliek savā vietā un esi gatavs identitātes skenēšanai! – atskan lorda Ešuera balss. Viss iekšā paliek vēsāks, ja viņš ir man pa pēdām, tad es jau esmu miris.
Tavernā valda kņada. The Copper Fox ir pazīstama ar savu ļoti likumpaklausīgo sabiedrību. Suņi iebrūk zālē, taču apmeklētāji tos atgrūž, un sākas kautiņš.
Es izmisīgi steidzos apkārt, meklējot veidu, kā aizbēgt, suņi ir labākie no labākajiem, viņiem pietiek ar pāris minūtēm, lai atjaunotu kārtību, un, ja šajā laikā es neizdomāju, kā aizbēgt, es turpat nomiršu.
Durvis aizšķērso vairāki dzinējsuņi, bet logs gaiteņa pretējā galā izrādās brīvs. Turot savu somu tuvāk, es sāku spiesties pretī logam.
– Noliecies! – kaķa balss atskan brīdī, kad viņam pār galvu pārlido krēsls, nu, ne velti es viņu baroju. – Viņi tevi pamanīja, skrien!
Es ielaužos skrējienā un izlecu pa atvērto logu, piezemējos uz kājām un uzreiz uzlieku tempu. Aiz viņa atskan lāsts, un viņam aiz muguras izlec divi dzinējsuņi.
Par laimi, taverna atrodas Lāča ķepas ciema nomalē, tieši aiz kura paveras blīvs mežs, kurā dzīvo daudz savvaļas dzīvnieku.
Es steidzos, cik ātri vien varu, cerībā, ka viņi man nesekos uz tik postošām vietām.
Vajātāji neatpaliek, pat tad, kad izbraucu cauri vējgāzei, sāku vest viņus tuvāk purviem.
Mēneša pavadīts šajās vietās, es varu šeit orientēties pat ar tausti. Kaķis palīdz, brīdinot par zariem un izciļņiem. Man ir durstoša sāpes sānos, dauzīšana deniņos, un manā acu priekšā sāk peldēt jau tā neskaidra aina. Es nevarēšu ilgi šādi skriet.
Pagrūdis, es izskrienu plašā izcirtumā un sāku kāpt lielā ozola kokā. Tās leknais vainags mani pārklās. Pēc skriešanas elpošana ir īsa, bet cenšos neelpot.
Izcirtumā parādās divi cilvēki. Nelielu gaisa strūklu virzu uz krūmiem otrpus izcirtumam.
– Šeit viņa ir! – kliedz viens no suņiem un tie metas pa nepareizo taku.
Es izmantoju maģiju, lai izveidotu šūpuļtīklu un sāku krist aizmirstībā. Es nevarēšu ilgi slēpties.
Es atveru acis ar pirmajiem saules stariem. Es sūtu nelielu izlūkošanas sfēru. Aplidojis izcirtumu, skauts atgriežas pie manis, neko neatradis.
"Tu vari iet lejā," es saku kaķim, un viņš sāk kāpt maisā. -Vai tu pats nevari?
– Es? Vai jūs domājat, ka es esmu kūts kaķis? Patiesībā es nāku no garas pazīstamu cilvēku rindas! – vilnāniete sāk vaimanāt.
– Jā, ko tu saki? Arī es nāku no senas dzimtas, bet tagad mēs ar tevi dzīvojam mežā! – mani argumenti uz viņu nekādi neietekmē, un, to pamājis, viņš iekārtojas somā.
Paņēmis kaķi, es sāku iet lejā. Mežs ir kluss, pārāk kluss. Tiklīdz mana kāja pieskaras zemei, kāda rokas mani satver un velk atpakaļ, vienlaikus aizsedzot manu muti.
– Klusi, vai nevēlies, lai mūs sadzird? – atskan apslāpēta vīrieša balss. – Nespārdiet!
No somas izlec kaķis un uzbrūk vīrietim.
– Raganu katls! – viņš rūc, noraujot kaķi no sejas. Šo izteiksmi un balsi esmu dzirdējis jau iepriekš, šķiet pazīstams.
– Makss? Maksimiliāns? – jautāju neticot savām acīm.
Gara brunete ar nekārtību galvā beidzot norauj savu pazīstamo.
"Ņem savu kaķi, Vivjen," puisis lūdz.
"Bagel, tas ir Makss, viņš ir mūsu draugs," es uzmanīgi paskatos uz puisi, sakot pēdējos vārdus.
"Oho, bagele, tas ir vesels klaips," puisis pasniedz man kaķi. Ko es varu teikt, pazīstamais ātri aug un ir daudz lielāks par parastajiem kaķiem.
– Vai tu dzirdēji, ko viņš teica? Ļaujiet man dot viņam vēl! – Bubļiks aizvainots nošņāc.
– Kā tu mani atradi, Maks? – Es pasperu soli atpakaļ, ieliekot kaķi somā, ignorējot pēdējā protestu.
"Pēc notikušā visi domāja, ka tu esi miris," Maksimilians ietur pauzi. "Tomēr suņi turpina meklēt rudmataino meiteni, imperators zina, ka jūs izdzīvojāt." Visos ciemos, kas atrodas divdesmit jūdžu attālumā ap muižu, mīt dzinējsuņi. Pastāvīgi reidi visās sabiedriskās vietās.
– Bet kāpēc tu mani meklēji? – Es šokā pamirkšķinu acis.
"Mans tēvs, viņš bija vecā imperatora kraukļu galva." Vivjen, mēs esam Moras, un mūsu uzdevums ir par tevi parūpēties, lai kas arī notiktu,” Makss paceļ piedurkni un uz viņa plaukstas iedegas kraukļa tetovējums. Pēc pāris sekundēm viņa atkal pazūd.
Tētis man vienmēr teica, ka mēra zīme ir uzticības zvērests, kuru pārkāpjot krauklis nomirst. Zīmi nevar viltot, un to var redzēt tikai citi mori un mūsu ģimenes locekļi.