Страница 2 из 17
– Kur tu vazājies, vajag sakopt pēc mammas?! – tieši no sliekšņa rupji iesaucās vīrietis ar pāraugušu bārdu diegu jakā un džinsos ar nokareniem ceļiem. Izskatās, ka viņam ir kādi piecdesmit vai sešdesmit, viss nekopts un smirdīgs, neatšķirams no bezpajumtnieka. Tikai sarkana bārda varētu pierādīt, ka mūsu varonei ir ģenētiska saikne ar šo vīrieti. Ne viņa uzvedība, ne vārdu krājums, ne izskats nekādā veidā nebija saistīti ar Andželīnu. Lasītājs var domāt, ka tas ir viņas nevērtīgais tēvs. Bet nē, tas ir viņas brālis, kurš ir desmit gadus vecāks, tas ir, viņam ir tikai trīsdesmit pieci.
Kāpēc, dzīvojot tādos pašos apstākļos, kam ir tie paši vecāki, jūs varat būt tik atšķirīgi viens no otra?
Andželīna bija ļoti tīra, pat pārāk tīra. Viņas perfekcionisms ietekmēja visu apkārtējo. Pastāvīga tīrīšana, gatavošana, mazgāšana ar rokām varēja izžūt viņas smalkās rokas, mazās, ar mākslinieka vai pianista tievajiem garajiem pirkstiem. Viņa būtībā bija māksliniece, bet mēs par to uzzināsim vēlāk. Meitene vienmēr rūpējās par sevi, smērējās ar eļļām un krēmiem, smaržīgiem kā smalks puķu rozes zieds.
– Ko tu izšķīlēji, ej jau iztīri! – brālis kliedza.
– Ko, tu esi pilnīgi bez rokām? "Es gribētu pati to iztīrīt vismaz vienu reizi," Andželīna skumji atbildēja.
"Es to nedarīšu, tu esi meita, tu esi sieviete, tu dari to."
– Ho-ro-šo.
Ieejot mazā istabiņā ar noplucis iekārtojumu, acīs iekrīt spilgti dzelteni aizkari, uz kuru fona izceļas tikai divi priekšmeti – vecs brūns bufete un vienguļamā gulta, kas pārklāta ar pūkainu segu, nokaltušas zāles krāsā.
Gultā gulēja veca sieviete. Mazs, sauss, krunkains, ar īsiem, kupliem, pilnīgi sirmiem matiem. Tā bija Andželīnas māte, paralizēta pēc dubultā insulta un daļēji zaudējusi atmiņu. Slimība nevienu nepadara skaistāku. Un kādreiz skaistā sieviete, gadiem guļot gultā, pārvērtās par vecu sievieti. Tā gadās, tā ir rūgtā dzīves patiesība.
Andželīna klusi piegāja pie gultas un skumji paskatījās uz savu guļošo māti.
"Man tik ļoti sāp skatīties uz tevi, mammu. Man tik ļoti pietrūkst jūsu laipno roku, padomu, ko jūs man sniedzāt. Man ir tik slikti dzīvot bez tevis. Cik ārstus esmu apmeklējis, cik asaras esmu nolējis, cik izmisumā teiktas lūgšanas visiem dieviem. Kungs, es tik ļoti gribēju, lai tu izveseļotos! Es tik ļoti par šo sapņoju. Īpaši sāpīgi ir dzirdēt, kad tu mani neatpazīsti un sauc citā vārdā. Es vienkārši nevaru ar to samierināties. Es gribu, lai man būtu māte. Es gribu dzirdēt atbalsta vārdus, es vēlos sajust jūsu mīlestību.
Andželīna klusībā nomainīja autiņbiksītes, uzmanīgi pagrieza viņu uz sāniem un nolika jaunu palagu. Ar veiklu, apgūtu kustību viņa noguldīja mammu uz muguras, apsedza ar segu, tad ar gultas pārklāju.
"Mēs tagad ēdīsim, mammu." Vai tu esi izsalcis? – Andželīna maigā tonī jautāja.
– Nē.
"Jums ir jāēd, pretējā gadījumā jūs nekad nepiecelsities."
"Es nekad vairs necelšos."
"Es aiziešu paņemt auzu pārslu ar banānu."
Atbildot uz to, Andželīna dzirdēja tikai ņurdēšanu.
"Kā vienmēr, mums joprojām ir jāpierunā viņš ēst. Zinaīda Fedorovna atnāks un teiks, ka es tevi nebaroju, un tā ir tikai mana vaina, ka es padarīju mammu tik tievu. Un ka es vispār esmu slikta meita un nedrīkstu ne uz minūti pamest mammu, to nekad nevar zināt. Un es joprojām eju kaut kur citur, laikam skrienu pēc pielūdzējiem. Un tas, ka Igors neko nedara un nepieskata, ir normāli. Viņš ir vīrietis. Viņš tiek prom ar visu. Un vispār viņš ir arī vājredzīgs, kas nozīmē, ka jūsu pienākums ir viņu pieskatīt. Es viņam piešķirtu smadzeņu invaliditāti par šādu uzvedību dzīvē. Dievs, cik es esmu noguris no visiem, gan fiziski, gan garīgi.
Labi, es iešu gatavot un ēst, kurš gan cits to darīs, ja ne es. Pirms Andželīna paguva ieiet virtuvē, viņa dzirdēja parastos, kaitinošos vārdus:
– Kas mums ir jāēd? – jautāja Igors. Viņu piebalsoja trīs kaķi, kas ņaudīgi ņaudēja. Vismīļākās un mīļākās radības, kas skatās saprātīgām acīm un lūdz ēdienu. Andželīna atpūtās pie viņiem, viņa “dzīvoja” ar viņiem. “Tu apskauj un glāsti pūkaino, un atbildē dzirdat vibrējošu murrāšanu. Var viņiem visu stāstīt un sūdzēties par dzīvi. Viņi noteikti jūs nenodos un nesāks tenkot. Vecākais ir rudmatainais Cupid. Es viņu nosaucu tā, domādams, ka viņš manā dzīvē piesaistīs mīlestību. Piesaistījis, bet ne īstais. Man vienmēr ir bijis pietiekami daudz idiotu mīlestībā. Taču nekad nav bijuši īsti mīloši cilvēki.
Otrais ir melns, ar sudraba nokrāsu un baltu lāde ar baltiem zābakiem – flegmatiskie Buki. Viņa viņu nosauca, lai viņš ienestu mājā naudu, proti, dolārus. Tā sagadījās, ka savā mūžā tādas banknotes nebiju redzējis.
Trešais, pūkainākais pelēkais kaķēns, ar tik mīļu seju, ka gribas noskūpstīt viņa briestos vaigus, un viņa acis ir mīlestības un uzticības pilnas, viņa nosauca Basju, vienkārši Basičku. Jo, kad viņš bija mazs, viņš ļoti izskatījās pēc meitenes, un viņš viņam deva meitenīgu vārdu – Busja. Tāpēc kļuva ierasts saukt Businku Basju, pēc tam, kad laika gaitā tika atklāts, ka zem viņa astes ir izaugusi cieņa, kas liecina, ka viņš pieder pie vīriešu dzimuma.
Un kā es viņus atstāšu? Kaķi noteikti ir neaizsargāti radījumi; viņi nevar tikt galā bez manis, viņi vienkārši neizdzīvos. Kam viņi ir vajadzīgi, šīs maigās dvēseles, kas tik tieši un nesavtīgi mīl savu saimnieci? – nevienam.
Stulbais es, kā es par viņiem nedomāju stāvot uz tilta?! Paldies Dievam, ka viss ir beidzies. Es jūs nekad nepametīšu, mani kaķu zaķi. Andželīna pietupās, mīļi glāstot savus kaķēnus, maigi glāstīdama to samta kažokādu.
Pabarojusi visus savus mājdzīvniekus un ne tikai, Andželīna nolēma savā istabā būt viena, par laimi, viņai tāds bija. Viņa to aizvēra ar aizbīdni un nogurusi, bet ar neizprotama sajūsmas sajūtu atspiedās uz dīvāna. Tas viņai nekad agrāk nav noticis. Sajūta, ka viņas dzīvē drīz notiks kaut kas svarīgs. Kaut kas, kas mainīs viņas dzīvi uz visiem laikiem. Lielu pārmaiņu gaidīšana. Vai tas ir saistīts ar iepriekšējiem notikumiem? Varbūt jā, varbūt nē. Viņa zināja vienu lietu, ka nekad neaizmirsīs vīrieša tēlu, kurš viņu izglāba. Viņu nav iespējams aizmirst, jo viņš ir varonis. Vai arī viņš ir tik izskatīgs?
Varbūt no tā radušās jūtas, kas viņā vienmēr dzīvojušas, bet šodien uzplaukušas kā jauns skaistas pavasara puķes pumpurs.
Prieka viļņi sajaucās ar neizprotamas melanholijas sajūtu. Viņa peldēja pa šiem viļņiem kā papīra laiva vētrainā jūras ūdens straumē. Vai nu viņa uzpeldēja virspusē saules gaismā, vai arī nogrima tumšo ūdeņu bezdibenī. Domas manā galvā rosījās kā trakas. Miegs nenāca, lai gan viņa tik ļoti gribēja gulēt, lai nomierinātu nervu sistēmu pēc smagas dienas.
Viņa aizvēra acis, bet Roberta tēls nepazuda.
– Ej gulēt! – Andželīna ar roku noslaucīja kaitinošo izskatīgas brunetes siluetu.
"Es sapņoju, muļķīgi," šķietami atbildēja viņa dubultnieks.
Cerībā aizmigt Andželīna ieslēdza savu mīļāko mūziku, ielika austiņas ausīs un pat nepamanīja, kā iegrima dziļā miegā.