Страница 2 из 13
1. nodaļa
Smersh specgrupa ienāca atbrīvotajā Krakovā kopā ar Sarkanās armijas aizmugures vienībām. Grupā bija tikai trīs cilvēki: vecākā grupa – kapteinis Aleksejs Mazharins un divi viņa padotie – leitnanti Kirils Černihs un Semjons Martiņoks.
Vēl nesen grupā bija pieci cilvēki. Bet divi no viņiem – Ignats Čauss un jaunākais leitnants Prohors Zarečņevs – bija ārpus darbības. Ignats Čauss nomira, un Prohors Zarečņevs nokļuva slimnīcā ar nopietnu brūci. Tā tas notika, un otrajā dienā pēc tam, kad padomju karaspēks spēra kāju Polijas zemē.
Viena poļu ciema zemnieki Sarkanajai armijai stāstīja, ka viņu ciemā slēpjas aizdomīgi cilvēki. Pēc ciema iedzīvotāju domām, šie cilvēki bija ģērbušies vācu formās, un viņu ieroči bija vācu, bet tajā pašā laikā viņi nerunāja vāciski, bet it kā runāja krieviski. Ciema iedzīvotāji apgalvoja, ka kopumā tādi bijuši trīs. Nu, varbūt četras… Pa dienu šie dīvainie cilvēki bezgalīgi sēdēja kādā pamestā šķūnī, un pa nakti iznāca no tās, lūrēja pa ciematu, iegāja mājās ar ieročiem, prasīja no iedzīvotājiem pārtiku un arī mēness spīdumu.
Un viss būtu kārtībā, pacietīgie poļu zemnieki būtu pacietuši šos nevēlamos viesus un, visticamāk, nebūtu ziņojuši par tiem padomju karavīriem, taču notika neatgriezeniska nelaime. Kādu nakti šie aizdomīgie cilvēki nošāva vienu no ciema iedzīvotājiem. Kā parasti, viņi iegāja viņa mājā, un tad… Un kas zina, kas notika tālāk? Viņiem noteikti bija strīds. Var jau būt, ka saimnieks nav vēlējies ar tiem dalīt savus pieticīgos maizes un kartupeļu krājumus, vai varbūt pat mēģināja neļaut tiem iekļūt mājā… Un tad citplanētieši saimnieku nošāva. Saimniekam līdzi bija sieva un pieaugušā meita, taču nez kāpēc šie briesmīgie cilvēki viņus neaiztika.
Pēc šī incidenta viss ciems bija satraukts. Tas ir saprotams, jo, ja šie cilvēki nošāva vienu ciema iedzīvotāju, tad kur ir garantija, ka nākamajā naktī viņi nenošaus kādu citu? Un ciema iedzīvotāji, savā starpā apspriedušies, aprīkoja gājējus uz šī brīža vienīgo reālo spēku – Sarkano armiju. Viņi saka: nāc un sargā mūs. Atbrīvojiet ciematu no šiem briesmīgajiem cilvēkiem, lai arī kas viņi būtu.
Visi nepabeigtie ļaunie gari, kas bija iesakņojušies aizmugurē, bija daļa no Smersh. Tieši SMerševiešiem bija jātiek galā ar tādu publiku. Ciema staigātāji tika nosūtīti pie Alekseja Mazharina.
Mazharins nezināja poļu valodu, un gājēji (tādi bija trīs) nezināja krievu valodu. Bet tomēr viņiem izdevās vienam otru saprast. Sarežģītā saruna ilga stundu, un rezultātā Mašarins vairāk vai mazāk saprata situāciju.
Tā tas bija, cik viņš saprata. Vēl nesen ciemā atradās neliels vācu garnizons – kaut kas līdzīgs artilērijas vienībai ar trim lielgabaliem. Kopā ar vāciešiem bija vēl daži cilvēki – kādi desmit vai varbūt piecpadsmit. Nē, viņi nebija vācieši, jo viņi nerunāja vāciski, un viņi arī neuzvedās kā vāciski. Ļoti iespējams, ka šie cilvēki bija krievi, lai gan bija ģērbušies vācu formās. Kāpēc ciema iedzīvotāji uzskatīja, ka šie cilvēki ir krievi? Bet tāpēc, ka viņi lamāja krievu valodā. Ak, krievu lāstus nevar sajaukt ar citiem lāstiem!
Nu, tad tieši pirms Sarkanās armijas ierašanās vācieši, paņēmuši ieročus, pameta ciematu. Un kopā ar vāciešiem aizgāja arī šie cilvēki, kas nebija vācieši. Bet, kā izrādījās, ne visi. Palika trīs vai četri. Un kāpēc viņi palika – kas zina? Un tā viņi nogalināja vienu no ciema iedzīvotājiem.
Noklausījies staigātājus, Mašarins nekavējoties tikās ar saviem nedaudzajiem padotajiem. Bija nepieciešams pārrunāt situāciju un izlemt, kā rīkoties.
«Visticamāk, tie ir vlasovieši,» ierosināja Ignats Čauss. – Tas ir vispārzināms fakts… Viņi nav īpaši gatavi skraidīties kopā ar vāciešiem. Daži paliek. Viņi cenšas iegūt padomju dokumentus un nodot tos kā savējos. Pavisam nesen mēs runājām ar šiem puišiem. Netālu no Brestas, ja atceraties…
«Mēs atceramies,» Kirils Černihs atbildēja par visiem. – Kā var aizmirst? Viņi bija dusmīgi puiši, spītīgi. Viņi atvairīja līdz pēdējai minūtei. Viņi mēģināja mums nākt virsū ar nažiem.
«Tās ir vienādas,» sacīja Ignats Čauss. – Es tev saku tieši! Zeme zem neliešu kājām aizdegās! Viņi meklē veidus, kā izdzīvot. Kharchishki tiek savākti braucienam. Viņi to paņems un turpinās. Pareizāk sakot, atpakaļ. Uz bijušo dzimteni. Tur ir vieglāk apmaldīties.
«Tāpēc mums tie ir jālikvidē,» sacīja Prohors Zarečņevs. «Mēs tajā pašā vakarā dosimies uz to ciematu un… Tur ir tikai trīs vai četri no viņiem.» Mēs tiksim galā.
– Ja viņu ir vairāk? – Mašarins šaubījās. «Sakiet, trīs vai četri naktī klīst pa ciematu, bet pārējie gaida viņus šķūnī?.. Kā mēs nevaram nepareizi aprēķināt?»
– Ak nē! – Kirils Černihs nepiekrita. «Ja ciematā viņu būtu vairāk, viņi par to zinātu!» Vai ciematā var kaut ko paslēpt? Par visiem tur viss ir zināms. Un nav svarīgi, vai ciems ir poļu, krievu vai kas cits. Es zinu, par ko runāju – pats esmu ciema iedzīvotājs.
«Saprātīgi,» Mašarins pasmīnēja. «Nu, mēs neprasīsim pastiprinājumu.» Mēs paši ar to varam tikt galā. Ne pirmo reizi.
Nākamajā naktī pieci smerševieši kopā ar trim gājējiem devās uz ciematu.
– Tur tas ir, viņu šķūnis! – gājēji bailīgi norādīja uz tupu ēku, kas satumst aiz ciema nomalēm.
«Es redzu,» sacīja Mašarins. – Nu paldies. Tagad ej prom no šejienes! Nāc dzīvot!
Ciema iedzīvotājiem tas nebija jāatkārto, viņi visu lieliski saprata pirmajā reizē, kaut arī Mašarins runāja krieviski. Staigātāji unisonā noelsās un pazuda tumsā.
Smerševieši klusi un nemanīti pielīda pie šķūņa. Kūtī nebija skaņas, nebija redzamas gaismas un pat nebija dūmu smakas. Tas ir, nebija manāmas cilvēka klātbūtnes.
– Vai ciema iedzīvotāji mūs maldināja, vai kā? – Čauss neizpratnē nočukstēja.
– Vai varbūt viņi vienkārši aizgāja? – Černihs teica tādā pašā čukstā. – Es runāju par vlasoviešiem… Teiksim, uz ciemu. Vai uz labu…
– Klausieties, komandieri! – Semjons Martiņoks iešņukstēja Mašarina ausī. – Ļaujiet man pieiet tuvāk un izlūkot.
«Nāc,» sacīja Mašarins.
«Jā,» sacīja Martinoks.
Un viņš tūdaļ nemanāmi un klusi pazuda tumsā. Drīz viņš atgriezās un tikpat klusi un nemanāmi, it kā būtu izaudzis no zemes.
– Viņi nekur negāja! – Martinoks čukstēja. – Ir infekcijas. Vismaz viens. Viņš elpo… Nu, ja tas tā ir, tad pārējie ir kaut kur tuvumā. Es domāju, ka jā, kormorāni saņem savu dienišķo maizi…
Martiņoks bija no Odesas, un viņam patika sarunā ieviest kādu konkrētu Odesas vārdu vai pat veselu frāzi.
– Mēs gaidam! – pavēlēja Mašarins.
Ilgi negaidījām – kādu pusstundu. Drīz vien tumsā bija dzirdami vairāku cilvēku soļi, kam sekoja elpošana un dažas citas skaņas.
– Jā! – Mazharins aizsmacis sacīja, kad skaņas un elpošana kļuva pavisam tuvu. Vārds «jā» šajā gadījumā nozīmēja komandu «uguns».
Fotografēšana piķa tumsā nav viegls uzdevums, pat ja šajā jautājumā esat pieredzējis cilvēks. Kur ir ienaidnieks, kur ir mūsu draugs? Pēc pirmajiem sprādzieniem divi vai trīs ķermeņi – tas bija skaidrs pēc raksturīgajām skaņām – nokrita zemē. Kāds – tas atkal bija skaidrs no skaņām – ar galvu ieskrēja šķūnī un aizcirta aiz sevis smagās durvis, kuras čīkstēja ar neietaukotām eņģēm, un šī čīkstēšana bija skaļāka par visiem šāvieniem. Tūlīt no šķūņa atskanēja šāvieni – tie šaudījās no ložmetēja un šautenes. Ja tā, tad šāvēji bija vismaz divi. Lai gan nebija skaidrs, no kurienes viņi šauj – caur sienām vai no kādām plaisām vai logiem.
– Klausieties, komandieri! – Semjons Martiņoks kliedza (runāšanai čukstus tagad vairs nebija jēgas). – Man nepatīk šī nakts serenāde! Ļaujiet man sist viņiem ar granātām! Es pieiešu tuvāk, atradīšu kādu plaisu un…
– Ejam! – Mašarins piekrita. – Bet ne vienatnē, bet kopā. Mums ir vajadzīgs kāds cits, lai nodrošinātu uzticamību.
– Es! – Ignāts Čauss izkrita kaut kur no tumsas.
«Labi,» sacīja Mašarins.
«Pagaidām beidziet šaut,» sacīja Martynoks. – Un ko labu, piekabiniet Dieva kalpus Ignātu un Semjonu…
Smerševieši pārtrauca šaut, bet turpināja šaut no šķūņa. Tiesa, ne bieži – ar retiem atsevišķiem kadriem un īsiem uzrāvieniem. Viņi droši vien taupīja patronas vai vienkārši nezināja, kādā veidā šaut. Un tas bija labi: fakts, ka ienaidnieks izšāva retus šāvienus, un tas, ka viņš bija dezorientēts. Šādā situācijā piezagties pie šķūņa, atrast tajā logu vai kādu citu plaisu un iemest tur granātu ir daudz vieglāk. Nekas, visam vajadzētu izdoties. Viss būs labi, jo tā nav pirmā reize.
Drīz vien kaut kur šķūņa dziļumā atskanēja blāvs sprādziens – tas bija Martynoks vai varbūt Čauss, kurš meta granātas. No šķūņa atskanēja apslāpēts kliedziens, kam sekoja ložmetējs, kas šāva ilgā, gandrīz nebeidzamā rāvienā. Atskanēja vēl viens granātas sprādziens, un viss apklusa. No šķūņa vairs nebija dzirdami šāvieni.
– Apgulieties visi! – Mazharins pavēlēja Zarečņevam un Černiham. – Mēs gaidam!
– Komandieris! – Zarečņevs ievaidējās no tumsas, un šajā vaidēšanā bija kaut kas tāds, kas lika Mašarinam ar galvu steigties virzienā, no kurienes nāca stenēšana.
Prohors Zarečņevs gulēja uz sāniem, saliektas kājas.
– Kas? – Mašarins jautāja, lai gan šim jautājumam nebija jēgas, jo viss jau bija skaidrs.
«Tas mani aizrāva,» Zarečņevs teica caur sakostiem zobiem. – Tas man trāpīja sānā. Šķiet, ka divreiz…
«Ak, jūs!…» Mazharins īgni sacīja, taustīdamies pār Zarečņeva ķermeni. – Esiet pacietīgs, es vienkārši… Vienkārši…
Zarečņevs bija ģērbies polsterētā jakā, zem polsterētās jakas bija tunika, bet zem tunikas – apakškrekls. Tā ir sarežģīta lieta! Mēģiniet šādi, ar tik daudzām drēbēm un pat piķa tumsā, lai noteiktu, kur ir brūce un vai tā ir viena vai, iespējams, vairākas no tām! Turklāt mēģiniet noteikt, cik smagi tie ir. Tagad būtu ugunsgrēks, bet jūs nevarat iekurt uguni – ja nu kāds izšauj uguni no šķūņa!
– Kas tev te ir? – ripināja līdz Mazharin un Zarechnev Chernykh.
«Tas viņam trāpīja,» Maharins atbildēja caur sakostiem zobiem.
«Ļaujiet man palīdzēt,» sacīja Černihs. – Divi cilvēki ir parocīgāki.
– Uzmanies šķūnī! – teica Mašarins. – Nekad nevar zināt… es kaut kā pati…
No tumsas atskanēja īsa nopūta, un Mazharina priekšā parādījās Semjons Martiņoks.
– Te nu es esmu! – viņš teica un apstājās. – Vai kāds bija saskrāpēts?
«Viņš,» Mazharins norādīja uz Zarečņevu, lai gan tumsā nebija redzams, uz kuru tieši viņš norāda.
– Spēcīgi? – Martiņoks jautāja.
– Velns zina! – atbildēja Mašarins. – Ir tumšs, jūs neko nevarat redzēt… Kur ir Ignats?