Страница 6 из 9
6.NODAĻA
Kas notika ar Vadimu. Vai tas varētu būt tik vienkārši? Viņš nespēja noticēt, ka dodas uz īstu randiņu…
– Kā tas nākas, ka tev sestdien jādodas prom? – mamma bija pārsteigta. Kurš parūpēsies par vectēvu? Un lietas ir sakrājušās mājās. Ja tikai es varētu nokrāsot lapeni, ir pienācis laiks atraisīt puķu dobes. Nē, es ļoti pieprasu, lai jūs man paskaidrojiet, kurp dosieties brīvajā dienā.
«Mammu, es tev teicu, ka ir mūsu ārsta jubileja,» Vadims meloja. Viņš mani uzaicināja, bija neērti atteikties.
– Jūs kļūstat pilnīgi bezatbildīga. Tev ir jārūpējas par mani un vectēvu.
– Mammu, es to daru katru dienu. Vai es varu atļauties nedaudz atpūsties.
– Šīs tavas jubilejas neko labu nenesīs.
Mamma izplūda asarās. Vadims, protams, paredzēja, ka viņu saruna beigsies tieši šādi. Nereti jebkura dēla un mātes saruna beidzās ar mātes pārmetumiem un asarām. Bet arī šoreiz Vadims atrada spēku nākt augšā, apskaut mātes plecus, pačukstēt viņai, ka mīl viņu un ka viņam būs laiks veikt visus mājas darbus no rīta, agri ceļoties.
No rīta Vadimam tomēr izdevās aizbēgt no mājas. Stacija. Elektriskais vilciens. Telefona zvans.
– Sveiki! Sveiki! Sveiks kur tu esi? Citādi mēs tevi gaidām.
– Es jau esmu vilcienā. ES eju.
– Uz redzēšanos.
Vadims no laimes kļuva kurls un akls. Viņa viņu gaida. Bet es domāju, ka viņa teica, ka viņi gaida. Bet ar ko viņa viņu gaida? Man apreiba galva. Viņš kļuva satraukts, un viņa galva pilnībā griezās. Šī ir viņas pietura. Vadims ar grūtībām piecēlās, kājas padevās. Viņš gāja, pieķēries pie sēdekļiem un vestibila sienām. Vilciena durvis atvērās, un Vadims burtiski izkrita no vagona.
– Sveiks, pie viņa pieskrēja Ņina, kas viņu gaidīja uz perona. Kāpēc tu esi tik bāls un noguris?
– Jā, man griezās galva.
Vadims nevarēja viņai pateikt, cik ļoti viņš vēlas viņu satikt un kā viņš baidījās no šīs tikšanās.
Ņina, nedodot viņam pārtraukumu, sacīja:
– Iepazīstieties, tas ir mans dēls Koļa. Viņam drīz būs desmit gadi. Viņš ir gandrīz pieaudzis puisis. Turklāt viņš ir ļoti neatkarīgs. Vai jūs neiebilstu, ja mēs trīs pastaigātos?
«Protams, es neiebilstu,» Vadims paspēja izspiest.
Kāds pagrieziens. Vadims nezināja, kā uzvesties. Viņam nebija laika sakārtot savas domas. Bet bija labi. Vadims nokļuva sev neierastā situācijā. Labi, ka Ņina bija blakus. Koļa draudzīgi pasniedza roku Vadimam un pasmaidīja.
– Iepazīsimies!
«Jā,» sacīja Vadims.
«Tad iesim, Koļa un es jums parādīsim mūsu pilsētu.» Jūs droši vien nekad neesat šeit bijis.
– Jā, es tikko gāju garām un skatījos uz to pa vilciena logu.
Viņi nokāpa pa kāpnēm pazemes ejā un izgāja stacijas laukumā. Iebraucām omulīgā parkā ar celiņiem un soliņiem.
«Un šeit ir mūsu iecienītākais saldējums,» sacīja Koļa, «mums patīk saldējums ar saldējumu.» Kas tu esi?
– Es arī mīlu popsi.
Vadims domāja, ka gandrīz neatceras saldējuma garšu. Viņš prātoja, kāpēc viņš ir aizmirsis par saldējuma esamību. Kamēr viņš domāja, Ņina nopirka trīs saldējumus.
«Šeit ir mūsu iecienītākais sols,» sacīja Ņina.
Viņi trīs apsēdās uz soliņa un ar prieku sāka baudīt saldējumu. Vadims ēda saldējumu, skatīdamies uz Ņinu un Koļu, un viņš jutās labi. Tagad viņš it kā atdzima un sāka sajust dzīvi. Kad saldējums bija beidzies, Koļa teica:
– Ejam braukt ar karuseli.
«Jā,» sacīja Vadims.
Tikai viņi nebrauca karuselī, bet skrēja. Koļa paņēma māti un Vadimu aiz rokām. Vadims nodrebēja, bet pēkšņi sajuta vienotību ar viņiem. Vadims jau ilgu laiku nav juties tik labi. Viņi iegādājās biļetes divām automašīnām. Koļa un Vadims iekāpa sarkanajā mašīnā, bet Ņina – zaļajā. Viņi skrēja pa apli, saduroties. Viņi priecājās un smējās. Tad viņi devās vizināties uz panorāmas rata. Kad viņi sasniedza augstāko punktu, visa pilsēta viņiem pavērās kā uz delnas. Vadimam šķita, ka viņam aiz muguras izauguši spārni. Viņš gribēja lidot. Varbūt kļūt par balto eņģeli. Tajā brīdī viņš gribēja mīlēt visu pasauli.
Omulīgo pilsētiņu ieskauj zaļumi. Apkārt bija tik daudz interesantu māju, taču Vadims nevēlējās atšķetināt to iemītnieku likteņus. Šodien viņu interesēja viņa dzīve. Tad viņi devās uz kino. Sēžot omulīgos sarkanā samta krēslos, viņi ēda popkornu un dzēra soda. Tā vakars pieslējās nemanot.
– Nu, man ir laiks atgriezties mājās.
«Bet tas joprojām ir diezgan gaišs,» sacīja Ņina.
«Bet mana māte un vectēvs mani gaida.» Es viņu pieskatu. Viss jādara saskaņā ar grafiku: barošana, injekcijas, masāža.
«Jā, protams, ej,» Ņina teica. Mēs jūs izvedīsim cauri.
«Tu nāc rīt,» Koļa ieteica. Ejam vēl pastaigāties.
Vadims nodrebēja, iedomājoties, ka viņam būs jāskaidrojas mātei. Bet tomēr viņš teica:
– Nu, ja jūs uzaicināt…
Ņina un Koļa sasita plaukstas.
– Protams, nāc! Gaidīsim jūs rīt tajā pašā laikā.
Biļete ir iegādāta. Vilciens ieradās. Vadims tik ļoti gribēja palikt pie viņiem nedaudz ilgāk, bet tas nav iespējams. Vadims nopūtās. Vilciena durvis atvērās. Negaidīti Ņina un Koļa noskūpstīja Vadimu uz abiem vaigiem. Vadims no laimes noelsās. Viņš ielēca vilcienā un kliedza:
– Līdz rītdienai!
Pa ceļam Vadims piestāja pie veikala pēc pārtikas precēm. Šeit ir pazīstami vārti. Viņš atkal gribēja nepamanīts ieslīdēt vectēva pusītē. Mamma viņu gaidīja pagalmā.
– Vadim, tu esi piedzēries.
– Nē.
«Es domāju, ka tu piedzersies.»
– Mammu, es esmu prātīgs.
– Ko tad tu tur darīji?
– Es runāju.
– Ar ko? Vai tur bija sievietes?
– Tikai darbinieku sievas.
Mamma turpināja pratināšanu. Tikmēr Vadims sacepa kartupeļus, sagrieza siļķi un sagrieza salātus. Es visu izklāju uz trim šķīvjiem. Mamma apsēdās vakariņās, Vadims devās pabarot vectēvu. Pabeidzis savu biznesu, Vadims sāka vakariņas viens pats. Mamma skatījās savu mīļāko seriālu. Kad tējka