Страница 5 из 12
2.nodaļa
Replikants norēķins…
Tā Ignatam sākās jauna dzīve.
Viņš atstāja Ghoul pilnīgā apjukumā. Bija jau dziļa nakts. Vareno koku apakšējie zari joprojām izstaroja gaismu, bet augšā valdīja tumsa. Aizsargājošais kupols, kas droši maskēja pilsētiņu, neļāva redzēt ne purva krastu, ne citu apkārtni.
Paskatījies apkārt, Ignāts lēnām gāja pa ielu. Blīvās un glītās ēkas pamazām izzuda, atklājot senās apmetnes patieso struktūru. Tagad visapkārt bija sagruvuši debesskrāpji. Gadsimtiem veci koki tika prasmīgi iekļauti metropoles arhitektūrā. Viņu zaru mirdzums, visticamāk, bija ģenētiskā dizaina rezultāts.
Patiesībā lielāko daļu no kupola klātās vietas neizmantoja neviens. Acīs iekrita platas kāpnes, satiksmes krustojumu stublāji un pat gravitācijas liftu šahtas – šādu konstrukciju rāmji pacēlās un nogrima tumsā.
Senajai pilsētai bija izteikta pakāpju arhitektūra. Agrāk tā bija plaša un gaiša – šeit bija daudz laukumu un parku, augstceltņu pagrabos atradās milzīgas tirdzniecības centru telpas un citas metropoles infrastruktūras – zemapziņas līmenī tika ģenerēti daudzi koncepti un ar tiem saistīti attēli, it kā gabals no tā joprojām būtu saglabājies tās neiročipu prototipa atmiņā.
Visur bija redzamas iznīcināšanas pēdas, bet pagātnes rētas pamazām un vienmērīgi uzsūca dabā. No betona plaisām sadīgusi zāle un krūmi. Lietus laikā pa ielām strautiem tecēja ūdens, veidojot smilšu un grants nogulsnes.
Viņa uzmanību no apkārtējās vides pārdomām novērsa automātiski ieslēgtais komunikators. Acīmredzot tas bija iepriekš noregulēts uz noteiktu frekvenci un tagad darbojās rācijas režīmā:
– Kažokā, kur tu ej?!
– Sazināties.
– Barjera nestrādā! Kas noticis?!
– Valsts fiskālais dienests ir slēgts.
– Kā tas var būt?!
– Klusi. Spēka bloki nomira, visi uzreiz. Pārslodze. Kāds izveidoja klejojošu tārpa caurumu. Es jau to daru. Kontrolējiet perimetru!
– Sapratu. Darbs. Mēs to nosegsim.
Ignāts, iepriekš iegrimis savās domās, kļuva piesardzīgs. Viņš vairs nebija pārsteigts, cik ātri viņa ķermenis nonāca «saspiestas atsperes» stāvoklī. Process aizņēma sekunžu daļas un bija refleksa reakcija uz briesmām.
Kaut kur tālumā pēkšņi atskanēja šāvienu graboša skaņa. Spriežot pēc ugunsgrēka ritma, sadursme izrādījās pēkšņa un īslaicīga.
– Pūce, atbildi! Sprādziens? Niks?
Klusums. Nesējfrekvenci pēkšņi apslāpēja traucējumi.
Metiens trāpīja skaļi, tuvu un negaidīti. Ignats acumirklī koncentrējās uz skaņu.
– Snaiperis! – sakarnieks atkal atdzīvojās. Savienojuma laikā dzirdētās balsis liecināja par panikas sākumu. Acīmredzot uzbrukums replikantiem bija pilnīgs pārsteigums.
– Kurš izlauzās cauri?
– Nav ne jausmas! Viņi nolika «novājējušu» grupu, taču viņi bija acīmredzami nomaldījušies.
Šāviens atkal atskanēja. Šoreiz Ignatam izdevās pamanīt bālu zibspuldzi, kas apgaismoja vienu no senās, neapdzīvotās ēkas loga ailēm.
«Zvērs ir kontaktā,» vārdi izskanēja paši no sevis. – Pamanīja snaipera pozīciju.
– Zvērs, kas tu vispār esi?
– Pajautā Maksam, – viņš jau virzījās interesējošās augstceltnes virzienā, īsām svītrām šķērsodams plašo aleju. – Jauniņais. Manekens. Spokam bija jāatdod informācija.
– Zvērs, tas ir Makss. Orientējiet mūs. Tu esi neapbruņots, pats tur neej!
– Es nevaru dot norādījumus. Vietējo atsauču nav. Pamestas apkaimes. Piektais stāvs. Ēka trīs ielu saplūsmē…
– Sapratu. Es zinu šo vietu. Neiesaistieties nepatikšanās.
Šāviens trāpīja vēlreiz.
– Vāji – mīnus. Uz galvu. Mikroshēmas ir miskaste. Nanīti vairs nepalīdzēs.
– Sip, esi uzmanīgs. Tam jābūt inkiem!
– Nu, kurš gan cits varētu nocirst barjeru? Viņi, neviens cits…
Ignāts beidzot sasniedza vēlamo ēku un piespiedās pie sienas netālu no plašās spraugas. Elpošana kļuva neregulāra. Viņam nebija ieroča. Mums jāienāk, bet kā? Stāvs, iespējams, ir aizņemts. Ložņāt nepamanītam nav risinājums – viņa domuzīmes paceltie smalkie betona putekļi nokrita negribīgi, nodevīgi virpuļojot – tad zem viegla vēja tie tika ievilkti spraugā, un tur pēkšņi parādījās iepriekš neredzams lāzera staru režģis.
«Strijas»…
Ienaidnieks ir pieredzējis, bet situācija būtībā ir strupceļš. Ja jūs gaidīsit palīdzību, snaiperis iegūs bagātīgu ražu. Iespējams, ka ēkā ir slazds. Citādi nezināmais šāvējs būtu labāk pārģērbies.
«Maks, šeit ir acīmredzamas lamatas.» Snaiperis pievilina tevi pie sevis.
– Pieņemts. Cik inku jūs redzat? – viņš uzreiz atbildēja.
– Es nevienu neredzu. Bet nav tikai viens snaiperis, iespējams, ir arī citas pozīcijas. Es uzskrēju lāzera strijām.
– Ir teikts: nejaucieties! Mēs klusi ielīdīsim. Drupas…
– Pieņemts.
Viņam nebija nodoma izpildīt pavēli. Viņš atbildēja, lai nesaasinātu situāciju un neapgrūtinātu kaujiniekus ar liekām bažām par neapbruņoto jaunpienācēju. Viņš ienīda nervozu gaidīšanu malā. Domas steidzās ātri, dažas, šķiet, iznira no pagātnes, ko viņš neatcerējās.
Darbības virziens ierosināja sevi. Putekļi, kas iezīmēja lāzera starus, jau bija nosēdušies, taču tagad viņš zināja par slazdu un varēja to izmantot savā labā. Lai iekļūtu grīdā, nepieciešams ugunsdrošības segums. «Tripwires» to var nodrošināt, ja tie ir savienoti ar sprādzienu, nevis ar trauksmes sensoriem.
Mums būs jāizmanto iespēja un jāpārbauda…
Pieskaroties, mana roka atrada pāris piemērotus oļus. Viņš joprojām bija piespiests pie ēkas ārsienas, atrodoties ienaidnieka «mirušajā zonā». Ne snaiperis, ne hipotētiskā seguma grupa viņu neredzēja un nevarēja viņu sasniegt ar šāvienu.
Ignata mestais akmentiņš nokrita tieši blakus spraugai un aizripoja nedaudz tālāk, atdarinot neuzmanīga protektora skaņu.
Klusums bija apdullinošs. Neviens no skaņas nesarāvās, taču viņi nevarēja atstāt apakšējo stāvu bez pārsega, paļaujoties tikai uz «izslēgšanas vadiem». Kāds bija jāieceļ par apsardzi.
Tieši tā… Grants tikko dzirdami čīkstēja. Drupas zem kājām ir pilnas ar visādiem atkritumiem.
Ignāts nekustējās, visa viņa uzmanība pievērsās dzirdei.
– Fan, iznāc un pārbaudi. Ārā ir kāds. Es neredzu parakstu, bet biosensors dreb.
No galvenās ieejas ēkā parādījās tikko pamanāms cilvēka siluets. Viņa kamuflāžas sistēma darbojās nepareizi. Tas, kuru sauca par «Fanu», ložņāja gar sienu, bet viņa redzeslauku bloķēja liels gruveša gabals, aiz kura slēpās Ignats.
– Neviens. Tas tevi iedomājas.
Ignatam nebija ne jausmas, kā viņš dzird un atšķir vārdus. Varbūt darbojās kāda no «izrāviena replikanta» spējām?
«Tik un tā pārbaudi,» atskanēja klusa atbilde. – Sensors uz kādu reaģē. Tas noteikti nav šķērslis.
Varbūt Ignata uztvertie vārdi pat nebija skaļi izrunāti. Ne velti Vēzis uz viņu skatījās ar ziņkārības un baiļu sajaukumu.
Tā vai citādi ienaidnieks tagad rīkojās saskaņā ar saviem plāniem. Sagaidījis, kamēr patruļnieks sasniegs spraugu, Ignats iemeta lielāku akmeni, lai noteikti trāpītu lāzera staru režģī, un nekavējoties atkāpās aiz aizsega.
Bija paredzēts, ka vadi eksplodēja. Liesmas uzliesmojums izgaismoja ielu, un pēc plazmas zibspuldzes uz visām pusēm skāra spēcīgu elektrostatisko sabrukumu lauztas izlādes. Viens no viņiem trāpīja ienaidniekam, kurš ložņāja gar sienu. Atskanēja asa sāpju kliedziens, šrapneļi sagrieza kūpošo betona granti, un Ignāts jau metās uz priekšu.
Cīnītājs gulēja ielas otrā pusē. Viņa ierocis, nezināmas modifikācijas šautenes komplekss, sprādzienā tika izmests. Ignats satvēra trofeju rullī, pierauca līdz ceļgalam un ar īsu lēcienu iegrieza, pamanot ēnu grīdas dziļumā.
– Zvērs, kāda šaušana? – Makss nervozi jautāja.
– ES iegāju. Mīnus divi – īsas frāzes netraucēja rīkoties. Viņš jau atradās zālē, paguva rakņāties pa mirušā munīciju, paņemot īpašumā ložu necaurlaidīgu vesti ar vairākiem maisiņiem – Ignats tos uzmeta pār plecu, ātri attālinoties no izrāviena vietas.
Cīņas prasmes bez dzīves pieredzes šķita draudīgas, it kā iekšā slēptos kāds cits: auksts, aprēķins un nežēlīgs.
Tomēr viņi neatstāja viņam laika pārdomām. Vairāki ložmetēju sprādzieni uzreiz skāruši no kāpņu telpas sāniem un no otrā stāva tumsas – uguns tika izšauts caur vietām noslīdējušo, ielūzušo griestu spraugām.
Ignāts apgāzās pāri būvgružu kaudzei, atrada pajumti aiz izpostītās telpas biezās sienas un uz brīdi sastinga, klausīdamies savā ierobežotajā uztverē. Visapkārt valdīja tumsa, peldēja asi betona putekļi, bija dzirdami steidzīgi soļi un klusa šķindoņa – skaņas bija sadrumstalotas ar atbalsīm, mulsinot virziena sajūtu.
Bruņuvestu uzvilkšana un maciņu nostiprināšana izrādījās dažu sekunžu jautājums. Magnētiskās slēdzenes un ārējie stiprinājumi «BC» izrādījās intuitīvi.
Uz notvertā šaušanas kompleksa viņš nekādas norādes nav pamanījis. Nebija jaudas līmeņa, nebija munīcijas patēriņa skaitītāja, un tēmēklis izrādījās vienkāršs, bez elektroniskiem zvaniņiem un svilpieniem. Šķiet, ka tās bijušajam īpašniekam bija dažas implantētas apakšsistēmas, kas paplašināja redzes un citu ķermeņa maņu sistēmu iespējas. Vismaz ēkā valdošā tumsa netraucēja ienaidniekam kustēties un šaut.
Ignāts bija pārliecināts, ka arī viņam ir kaut kas līdzīgs, taču Vēža vārdi tieši apstiprinājās: bāzes nanīti acīmredzami netika galā ar slodzi. Īsas, sporādiskas neironu saskarnes aktivizēšanas sniedza bezjēdzīgu, fragmentāru informāciju un tikai mazināja spēku, izraisot pēkšņus reiboņus.
Netālu bija dzirdama šalkoņa. Viņi meklēja viņu klusi un mērķtiecīgi. Vietām debesskrāpja pirmā stāva milzīgo telpu izgaismoja ģenētiski modificēto koku niecīgais mirdzums, kuru vainagi stiepās pāri drupām.
Tumsā bija blāvi saskatāmas vairāku nekustīgu eskalatoru aprises. Šis ceļš augšup droši vien ir stipri aizsprostots,» Ignāts paskatījās apkārt, meklēdams pieņemamu risinājumu, skaidri saprotot: kavēšanās ir kā nāve.
Apmēram divdesmit metrus tālāk, gruvešiem nokaisītās tirdzniecības grīdas galā, ūdens rīstījās un pilēja. Ēkas stūri tur bija aizpūtis sens sprādziens, un netālu no robainajām sienām atradās mezglaini veidojumi, visticamāk, saknes kādam no milzīgiem kokiem. Kāpēc nav ceļa uz augšu? – Viņš lūkojās tumsā, līdz viņam sāpēja acis. Jā, tās noteikti ir saknes. Deformējies, plosīts, bet izdevies sadziedēt vecās brūces. Tie dīvaini izliecās, šur tur savijot senās ēkas nesošos balstus.
«Es noteikti nokļūšu otrajā stāvā, izmantojot tos,» Ignats domāja. Bet kā novērst ienaidnieku uzmanību ar labākiem sensoriem? Kamēr viņš slēpās patversmē, tik tikko elpot, viņi turpināja neatlaidīgi meklēt iebrucēju, pamazām tuvojoties.
Nervu duelis ievilkās, bet tā iznākumu pēkšņi izšķīra netālu izcēlusies apšaude.