Страница 8 из 15
6.nodaļa. Sarunas ar Maiku, nevis tukši draudi
Rīts. Septiņi no rīta. Mani pamodina skaļa klauvēšana pie durvīm. Manas acis vēl guļ un atsakās atvērties, bet es jau raucu ceļu pie durvīm, pa ceļam uzvelkot mājas bikses. Ko, pie velna? Man vēl bija jāiegūst man pienākošās pusstundas miega, bet arī šeit mani pievīla. Man sāpēja galva no pagājušās nakts, un es atcerējos psihi. Es esmu nekārtībā.
Tā bija Lizbeta. Viņa varēja piezvanīt pie durvīm, nevis dauzīt pa tām ar dūri. Es tās atveru, un viņa ielido iekšā, gandrīz apgāžot mani. Vai Maiks kļūdījās? Tas ir iespējams. Es jau iepriekš esmu nonākusi šādā situācijā. Ne agri no rīta, bet vēlu vakarā.
– Suce! Suce! – Liza kliedza, staigājot pa gaiteni no stūra uz stūri. Un viņa lamājas. – Tu grasies satraukties. Es negrasos atgriezties pie šī āksta. Es palikšu pie tevis uz pāris dienām, ja nekas pretī? – Nu, man bija taisnība. Maiks droši vien vakar vakarā bija sarīkojis ainu par neko, īpaši tad, kad viņš bija piedzēries.
– Es miegaini pakratīju galvu, sakrustojot rokas uz krūtīm, jo bija auksti. Es tik ātri izkāpu no siltās gultas, ka sastingu. Agrā rudenī viņi vēl neapkurina mājas. – Vai tas ir Stīva dēļ? Jūs domājat tāpēc, ka jūs uz viņu paskatījāties? – Es esmu pārliecināta, ka tā. Greizsirdīgs idiots.
Lizbeta sastinga kustībā, tad nolika rokas pie sāniem. Viņas tumši blondie mati bija izķemmēti, zilās acis spīdēja, it kā viņa būtu rēkājusi, un viņa bija tērpusies pidžamas krekliņā. Virs tā bija ādas jaka, kas noslēpa viņas smieklīgo izskatu.
– Ko? Nē, – sacīja Lizbeta. Paldies Dievam, ka tā nebija tā. Es savā ziņā atviegloti nopriecājos. – Šorīt pie mums ieradās mans tēvs, un vai jūs zināt, ko Maiks izdarīja?! – Liza piedāvāja man uzminēt, uzsaukdama.
– Ko? Man šobrīd negribas domāt. Es nevaru vien sagaidīt, kad to uzzināsim un iesim dzert kafiju. Protams, ka Liza paliek pie manis. Tā es jutīšos labāk. Mēs taču sešus mēnešus nodzīvojām kopā.
– Viņš viņu sita, – man acis uzreiz paplašinājās. Maiks nepārprotami bija pārkāpis robežu. Lizbeta ļoti mīl savu ģimeni. Viņa daudz stāstīja par savu tēvu un to, cik ļoti viņš viņai bijis līdzās, kad viņa bija bērns. Bet tagad viņš nav pārāk laipns pret viņu.
Man nebija laika atbildēt, jo pie durvīm atskanēja vēl viens klauvējiens. Es ieskatījos Līzas nobijušajās acīs un sapratu, ka tas bija domāts viņai. Viņš zināja, ka viņai nav, kur citur kaimiņos iet.
– Neatveriet durvis! – Līza satvēra manu roku, drudžaini griežot galvu no vienas puses uz otru.
– Vai tu gribi, lai viņš durvis izsit vai izsit? – Es noapaļoju acis, dodoties uz durvīm. Līza sekundes mirklī ieskrēja virtuvē. Man vajadzētu runāt ar šo puisi, un viņa rupjība šodien nelidotu.
Tiklīdz atvēru durvis, uz sliekšņa parādījās Maiks un lika man spert soli atpakaļ. Dusmīgs kā ellē. Es pievīlu, un viņš ir sašutis. Es nesaprotu šādu uzvedību. Būt kopā ar tik impulsīvu vīrieti ir kā dzīvot uz pulvera mucas.
– Uz ko tu skaties? Kur viņa ir?! – tas kukaiņa dēls atkal mani uzmācīgi uzmācas. Bet tomēr, lai arī cik rupjš ir Maiks, es zinu, ka viņš ir labs cilvēks. Viņam ir laipnas zilas acis, un viņš nekad nevienu neatstāj novārtā. Bet tieši tagad man pret viņu ir jābūt stingrākai.
– Neesi rupjš pret mani, Maiks!» Es skaļi teicu, ietupējot ar kāju. – Tu esi manā teritorijā. Ja tu nemainīsi toni, tu iesi ellē vai arī tev palīdzēs policija, – es rādīju ar pirkstu uz durvīm. Man nācās atzīt, ka viņš bija pārsteigts.
– Klopfer, vai tas ir drosme? – Maiks dusmīgi pasmaidīja. – Es nebiju rupjš. Es tev jautāju, kur ir tā kuce. Vai viņa ņems katru skandālu un tā no manis aizbēgs? Kas, pie velna, bērnudārzā?! – Es esmu tik sašutis. Man likās, ka viņš mani paņems un iesmērēs ar plaukstu.
– Tu sit viņas tēvu. Ko tu gaidīji? – Es izstiepu rokas uz sāniem. – Maiks, tu kļūsti arvien sliktāks un sliktāks… – es izstiepos, kratīdama galvu.
– Tas ir viss, ko viņa tev teica? Ka es viņu vienkārši paņēmusi un no zila gaisa trāpījusi? Vai viņa teica tieši to? – Jā, tā viņa teica. Bet es nedomāju, ka zinu visu.
Liza parādījās gaitenī un skrēja mums pretī. Acīmredzot viņa klausījās. Viņa nāca, lai iestātos. Ja mans draugs būtu piekāvis manu tēvu, es viņam arī nelaistītu pa galvu. Mans tētis iesistu, kam vien viņš gribētu iesist. Viņš nav senais.
– Kāpēc, vai tas nav taisnība? – Liza dusmīgi jautāja, raugoties uz Maiku. – Tu esi pavisam iznācis no prāta, draziņ.
Bija tā, it kā es atrastos divu ugunsgrēku vidū. Maiks paskatījās uz mani tā, it kā meklētu manu atbalstu. Es esmu patiesības pusē, bet domāju, ka tik un tā atbalstīšu Lizbetu.
– Klausies mani, Klopfers, – Maiks norādīja uz mani ar pirkstu. – Tu būsi mūsu tiesnesis. Ne bez tevis, – es sapratu, ka man nav izvēles. – Viņas tēvs parādījās piedzēries sešos no rīta. Kā parasti, lūdza pudeli. Mēs ar viņu vienojāmies, ka vairs nedosim viņam naudu. Šoreiz viņš bija uzstājīgāks, un pēc atteikuma viņš viņu apvainoja. Mēs pacietīgi klausījāmies, lai gan tas nebija viegli, un pēdējā brīdī viņš pat gribēja viņu sit…
– Tā nav taisnība! – Liza kliedza. – Viņš nekad mani nesašautu. Es esmu viņa meita.
– Viņš būtu tevi sitis! – Maiks turpināja uzstāt. – Viņš tev iesita. Nesaki, ka tu to neredzēji. Vai man vajadzēja stāvēt un skatīties? Tu esi stulbs, Stjuarts?
– Nelieto savu uzvārdu, tu, kukaiņa dēls, – Liza kliedza un metās cīņā. Patiesībā nekādas cīņas nebija. Viņa pat nepaspēja viņam trāpīt, pirms viņš savilka viņas rokas aiz muguras. – Atlaid mani Maiks. Būs vēl sliktāk.» Dīvainā kārtā viņš viņu atlaida, un viņa aizskrēja uz viesistabu.
Es saprotu, kā viņa jūtas. Nav viegli atzīt, ka viņas mīļotais cilvēks jau ir slims un atkarīgs cilvēks, kurš neapzinās, ko dara. Es negrasos viņu spiest. Viņai pašai ir jānonāk pie sava secinājuma.
– Liz… Liz… Lizbeta! – viņš sauca uz viņu, bet viņa neatnāca. Viņa aizcirta durvis, un es dzirdēju tikai viņas raudas.
– Domāju, ka man vajadzētu aiziet, – Maiks pēkšņi teica mierīgi, it kā piespiežot sevi nomierināties, un devās uz izeju. Dažas sekundes vēlāk es metos viņam pakaļ. Es zināju, ka šis nav īstais brīdis, bet man vajadzēja viņam kaut ko pajautāt.
Nebija viegli viņu panākt. Viņš ir garš, un viņa kājām jābūt garām. Es ātri uzmetu sev virsū jaku un aizskrēju lejā. Izskrēju no iebrauktuves un atradu Miku smēķējošu blakus soliņam.
– Maiks. Atvainojos, – es piegāju pie puiša. Man vajadzēja tagad mierināt savu draugu, bet man vajadzēja uz brīdi iztaujāt Maiku.
– Neuztraucieties, – Maiks izelpoja, atliecoties uz soliņa. – Tev to nevajadzēja redzēt, Klopfer. Atvainojos.» Cik jauki no viņa puses atvainoties. – Es teicu patiesību. Esmu diezgan pārliecināta, ka viņš gribēja viņai iesist. Viņš ir sapucējies. Sūro alkoholiķis, – dusmīgi sacīja Maiks, aizdedzinot otro cigareti.
– Arī tu agrāk dzērāji, un tev nebija viegli, – es paskatījos uz netīro bruģi. – Bet es redzu, ka tu ar to tiek galā, – es paskatījos uz viņu, skatoties uz netīro asfaltu. Viņam pat ir kaut kāda izglītība. Viņam ir tikai divdesmit pieci gadi.
– Pat nesalīdzini mani ar savu tēti, – Maiks pasmaidīja. – Atšķirībā no manis viņš dzīvoja normālā ģimenē, nevis bērnunamā, kur tev nav citas izvēles kā pusi dzīves socializēties ar zvēriem, – es zināju viņa dzīvesstāstu. Tas ir skumji. Taču viņš, šķiet, ir izturīgs un tic labākajam.
– Ne man spriest par tevi, Maiks, – es piekodināju. – Es gribēju ar tevi aprunāties, – es teicu. – Pagājušajā naktī mēs īsti nerunājām. Tu man nekad nestāstīji, ko zini par šo puisi. Nu, vai tu atceries?
– Jā. Man tam nebija laika. Līza mani sadusmoja, un es nolēmu tikt prom no turienes, – paskaidroja Maiks. – Lai vai kā, es negrasījos neko teikt. Līzas un tavas drošības labad es negrasos neko teikt. Tā ir labāk. Jo es zinu, ka, ja es tev pateikšu, tu pateiksi viņai. Viņai nav jāzina.
– Dod man vismaz mājienu. Kas, pie velna, viņš ir? – Es vēl vairāk uztraucos. – Vai es tiešām esmu tik lielās nepatikšanās? Es domāju, viņš man vakar vakarā atkal draudēja. Pagājušajā naktī viņš man atkal draudēja, piespiežot mani piekrist kļūt par viņa viltus sievu, – es saraucu acis. Man nepatika teikt vārdu «viltus sieva».
– Liza man teica, – Maiks pieskārās, veltot man nopietnu skatienu. – Es ceru, ka tu neesi no tām stulbajām kucēm, kas domātu, ka viņš tevi mīl un tikai cenšas tevi iegūt sev.
Es neesmu tāda stāstītāja. Man prātā uzplaiksnīja kaut kas tāls. Varbūt sekss, bet noteikti ne mīlestība. Viņš taču teica, ka viņam patīk mans izskats. Tā teica Liza.
– Nē, protams, ka nē.
– Tev taisnība, Klopferi, – Maiks apstiprinoši klanījās. – Viņš acīmredzot meklē trauku, ar ko nodarboties. Nav šaubu, ka tu būsi starp tiem, ja pierakstīsies, – es domāju. – Un tikai tāpēc, ka viņš teica, ka tu viņam patīk, neļaujies apmānīt. Katras attiecības starp vīrieti un sievieti ir saistītas ar seksu. Es esmu pārliecināta, ka viņam tas ir normāli. Es esmu pārliecināta, ka viņam tas ir labi. Es esmu pārliecināta, ka viņam tas ir labi. Es esmu pārliecināta, ka viņam tas ir labi. Viņam tas šķiet smieklīgi, bet man ne tik smieklīgi. – Turklāt tev ir jauks dibens. Tāpēc es neesmu pārsteigts, ka izvēlējos tevi, – Maiks pasmaidīja, izmetot cigareti atkritumu tvertnē.
– Maiki! Tu esi nepanesama, – es nopriecājos.
– Es saku, kā ir, – Maiks pakratīja galvu. – Tas būtu pamošanās, ja man nepatiktu tava pakaļa. Tas pats par sevi saprotams, – es izstiepu rokas sev priekšā. – Tā nu sanāk, ka es esmu šausmīgs vienmuļnieks, – Maiks skumji pasmaidīja.
– Tas ir lieliski. Es apsolos, ka parunāšu ar Līzi par tevi, un es izrēķināšos ar tevi, cik vien spēšu, ja tu vismaz dosi man kādu padomu par manu lietu. Godīgi sakot, man ir bail, – es atzinos puisim, vērojot līdzjūtīgo skatienu viņa sejā.
– Vienkārši palieciet mājās. Neej ārā, ja vien tev nav nepieciešams, – ieteica Maiks. – Varbūt viņš atradīs kādu citu. Bet, ja tu pazudīsi, mēs anonīmi dosimies uz policiju un pastāstīsim viņiem par to.
– Izplūc to, Maiks, – es nopurināju kāju. Man tas nav vajadzīgs.
– Labi, Klopfer. Man jāiet uz maiņu, – puisis piecēlās no soliņa un lēnām devās ārā no pagalma. – Pastāsti Lizai, ka, ja viņa šovakar neatnāks, es viņai....No, neko viņai nesaki, – viņš atturējās no draudiem. Tas, šķiet, ir progress.
– Labi, Deiviss, – es pasmaidīju un devos uz ieejas durvīm. Ar vienu no viņām biju sarunājies, un tagad man vajadzēja viņu nomierināt. Man bija arī pagatavot brokastis, izgludināt drēbes un noķert metro. Tas ir tā vērts.