Страница 84 из 93
Вона нависає над ним, наче янгол помсти, але рука з мечем на мить застигає. Вона прекрасна — прекрасніша, ніж будь-коли у плоті, — хоча полковник чудово уявляє, на що схоже її фізичне тіло після стількох років лежання в катакомбах. Він намагається витиснути з цього знання трохи мстивих думок, але не може.
— Дякую, що сказав, — нарешті відповідає вона.
— Нічого не відомо напевно…
— Але ж є шанс. Так, звісно. — Вона нахиляється вперед. — Ти сподіваєшся… Коли ти краще зрозумієш, про що там ідеться? У сигналі?
— Я не знаю. Розглядаю варіанти. Розповім тобі, щойно дізнаюся щось певне.
— Дякую, — каже янгол, уже починаючи розсипатися… А тоді знову втілюється від раптової думки. — Звісно, ти не дозволиш мені розповісти про це, правда?
— Гелен, ти знаєш…
— Ти вже заблокував мій домен. Стіна здійметься, щойно я спробую сказати будь-кому, що мій син міг вижити. Так?
Він зітхає.
— Це не моє рішення.
— Це втручання в особистий простір. Ось що це. Форма цькування.
— Може, краще б я взагалі не казав тобі нічого?
Але він знає, щойно Гелен від’єднується і Рай зникає, оголюючи стіни його помешкання, що все це — частина танцю. Кроки ніколи не змінюються: він зводить барикади, вона намагається їх зруйнувати. Енергія тече вниз для звичної порожньої рівноваги. Правду кажучи, не має значення, встановлено блокування чи ні. Зрештою, кому їй там розповідати?
У Раю всі її друзі — вигадані.
— Це Джим Мур.
Полковник стоїть на краю пустелі. «Ніссан» слухняно завмер біля нього, наче вірний пес.
— Найближчим часом я буду поза доступом. Не можу повідомити, куди я йду.
Останні двадцять чотири години він був ніби голим: ні особистої зброї, ні армійського жетона. Жодного спостереження: вікна в ноосферу, охоронця секретів, бази, посилювача й координатора подій — він також позбувся усього свого звичного щоденного обладнання. Він навіть вимкнув кортикальні імплантати, викинувши зір разом зі спорядженням. Лишилося тільки останнє голосове повідомлення, яке дійде до адресата, коли полковник уже буде поза зоною доступу.
— Сподіваюся, по поверненню зможу надати повний звіт. Точно не знаю, коли це трапиться.
Він стоїть там, зважує ціну і ризики. Погрози великих богів, ризики божественної небайдужості. Небезпека, яку становлять чужинці з іншого світу; небезпека від чужинців з цього світу. Ілюзорна зверхність думки, що якась миршава печерна людина, яка щойно злізла з дерева, зможе використати одних проти інших.
Ціною власного сина.
— Я переконаний, що мій послужний список дає мені право на певну свободу дій. На час моєї відсутності прошу утриматися від пошуків мого місцезнаходження.
Звісно, він не вірить, що вони його послухаються. «Ніссан» крадений, логи — замінено, усі сліди порушень — стерто. Його власне авто курсує півостровом Олімпік під підпискою про невиїзд, лишаючи слід із хлібних крихт для будь-якого алгоритму стеження, що може бути неподалік.
— Я усвідомлюю, яку проблему створює моя відсутність… ви знаєте, що я б ніколи не пішов на таке, якби не вважав, що це життєво необхідно.
Може, ви справді почуваєтеся в безпеці, засинаючи біля своїх гігантів. Вони не перевертаються на інший бік і не душать вас уві сні. Може, ви вважаєте, що це дає гарантію, буцімто такого ніколи не трапиться. Я не буду настільки нерозважливим.
Знову.
Не потрібно бути роєм, щоб зрозуміти просту й пряму стратегію, з якою ним маніпулюють. Це стратегія первісних людей: знайти ахіллесову п’яту, склепати пастку і спрямувати її у потрібну точку. Викувати надію зі статичних перешкод. Дозволити докорам сумління й слабкому сподіванню на спокуту довершити справу.
Усе це легко розвінчати, якби не одне «але»: було б неймовірно, просто незбагненно самовпевнено вважати, що самотній старий прототип може бодай щось означати для такого богоподібного колективного інтелекту. Важко повірити, що така непомітна печерна людина вартуватиме навіть просто уваги, не те щоб маніпуляції.
— На час моєї відсутності квартира функціонуватиме в автоматичному режимі. Але я був би вдячним, якби хтось заходив час від часу навідати мого кота.
Він мав визнати, попри весь страх і недовіру: зрештою, співчуття — єдине, хай поганеньке, імовірне пояснення.
Він натискає «Надіслати». Передавач вислизає з його пальців. До часу, коли чоботи полковника втопчуть крихітний прилад у землю, його прощальне слово вже буде за тисячі кілометрів. У встановлений час воно буде донесене командній верхівці. Полковник лишає все, окрім одягу, двох капсул з протиотрутою широкого спектру та харчів для мандрівки в один бік до монастиря. Якщо мисленнєві процеси Двокамерників кореняться в якій-небудь релігійній філософії, полковник сподівався, що вона буде однією з тих, що проповідує милість до заблуканих душ і прощення для грішників.
Звісно, жодних гарантій. Існує надто багато способів прочитати крихти даних, які йому подарував рій. Можливо, він просто пішак у великій грі. Чи зголодніла комаха, що одного разу отримала крихту з небес і тепер гадає, що має зв’язок з богом. У всіх цих сценаріях і суперечливих гіпотезах зрозуміло лише одне. Єдине одкровення за всі ці роки. Тепер полковник настільки жадає більшого, що готовий ризикнути всім: його син був пропав, але тепер знайшовся[101].
Його син повертається додому.
— Їдь додому, — наказує полковник «Ніссану», а сам вирушає в пустелю.
Комашині боги[102]
Ми бачили охоплені полум’ям небеса. Бачили, як «Тезей» зникає у порожнечі. Минуло десять років, а ми й досі чекаємо на звістку від прибульців, яких ми так і не бачили, чи від гінців, яких відрядили за ними.
Можливо, скоро ми отримаємо відповіді на наші запитання.
Минуло п’ять років, відколи з’явився Бог 21 секунди. Того дня ми втратили п’ятнадцять мільйонів душ. П’ятнадцять мільйонів мізків, занурених у всезагальний повносенсорний досвід, що був реальнішим за саму реальність: затяжні стрибки з парашутом, полювання на жуків, трахання з давно втраченими коханцями, чию фальшивість видавала тільки їхня ідеальність. Груповухи та космічні битви від першої особи, в яких брали участь тисячі людей, — усі вони живилися з тонкого струмочка пропускного сигналу, що тримав учасників на безпечній відстані один від одного, навіть коли вони переживали ті самі відчуття. Усе це було втрачено за мить.
Ми досі не знаємо, що трапилося.
Основні засади доволі прості. Будь-яка печерна людина скаже вам, що трапиться, якщо стежку замінити дванадцятисмуговим шосе: підвищиться пропускна спроможність, зникнуть затори, і дорога раптом стане достатньо широкою, щоб передавати не тільки почуття, а й свідомості. «Ми» об’єднається в одне велике «Я». Ми усвідомлювали ризики. Тому і встановили відразу запобіжні клапани, бо чудово знали, що трапиться за їхньої відсутності.
Однак ми досі не знаємо, чому одночасно відмовили усі запобіжники. Невідомо, хто це зробив (чи що — чутки про самостійні, розпорошені Штучні Інтелекти, які транслювали свої мікрохвильові думки крізь стратосферу, ані підтвердили, ані спростували). Ніколи не дізнаємося, що за осяяння промчали у свідомості цього богоподібного рою, перш ніж запустили переривачі, від’єднали жертв і повернули хоча б частину контролю. Ми дуже-дуже довго допитували вцілілих (принаймні тих, хто вийшов із кататонії); вони сказали не більше, ніж сказав би один нейрон, якби його висмикнули з чиєїсь голови і змусили розповідати, про що думає весь мозок.
Позови, отримані від постраждалих людей, більш-менш задовольнили. Інші ж — ті, що Бог 21 секунди замислив, запланував і запустив у Невідкличний рух у коротку мить між народженням та смертю — досі блукають між тисячами юрисдикцій. Він здійснив перші кроки, менше ніж за 10 секунд після Злиття найняв агентами перших Штучних Інтелектів. Права божеств-одноденок. Створення та вбивство колективного розуму. Стратегії відновлення, які могли змусити випадково обраних людей під’єднати свої мізки до Відродженого Цілого на годину або тиждень, щоб Бог 21 секунди міг народитися знову. Судові тяжби, що тривали роками, велися одночасно на різних фронтах, були сплановані заздалегідь і функціонували на автопілоті. Рій існував лише 21 секунду, але за цей час він дізнався достатньо, щоб підготувати своє друге пришестя. Він хоче повернути собі своє життя.
101
Парафраз Євангелія від Луки: «…бо цей син мій був мертвий і ожив, був пропав і знайшовся!»
102
Уривок із «Мандрівок з моєю мурахою», нещодавно розсекречений у відповідь на запит, поданий згідно із законом про вільний доступ до інформації PI-QG/04082093/451, попри заперечення з боку консорціуму «Тезей» та споріднених з ним установ. Відповідно до офіційної позиції консорціуму, автор X інтерпретує таємні матеріали у спекулятивній і провокаційній манері, що може становити загрозу безпеці планети (прим. автора).