Страница 4 из 93
Я пройшов крізь те випробування і пережив ще мільйон інших випадків з дитячого життя. Виріс і непогано влаштувався. Я навчився пристосовуватися. Спостерігав, запам’ятовував, виводив алгоритми та копіював належну поведінку. Не багато з того було… щирим, скажімо так. Я мав і друзів, і ворогів, як і будь-хто інший. Обирав їх відповідно до власних контрольних переліків моделей поведінки та обставин, укладених за роки спостереження.
Можливо, я виріс відчуженим, проте об’єктивним, за що маю дякувати Роберту Паґліно. Саме його доленосна заувага поклала початок усьому. Вона привела мене до Синтезу, прирекла на згубну зустріч із шифраторами, вберегла мене від долі, гіршої за ту, що спіткала Землю. Або ж кращої. Гадаю, це залежить від точки зору. Точка зору має значення: тепер я це розумію, коли, осліпнувши, розмовляю сам із собою, ув’язнений в домовині, що вилітає за межі Сонячної системи. Розумію вперше, відколи один побитий, скривавлений друг на дитячому полі бою переконав мене відкинути геть власну точку зору.
Можливо, він помилився. А можливо, я. Але та… та відчуженість — постійне відчуття себе прибульцем поміж представників власного виду — не така вже й погана річ.
Особливо вона стала у пригоді, коли явилися справжні прибульці.
Тезей
Кров шумить.
Уяви собі, що ти Сірі Кітон.
Ти приходиш до тями в агонії воскресіння, судомно хапаючи ротом повітря після рекордно довгого стосорокаденного сонного апное[5]. Ти відчуваєш, як твоя густа від добутаміну[6] та лей-енкефаліну[7] кров розтікається по всохлих від багатомісячного застою артеріях. Тіло надимається з болісними поштовхами: розширяються кровоносні судини; плоть відділяється від плоті; вигинаючись під час вдихання, оглушливо тріщать відвиклі ребра. Суглоби, якими ніхто не користувався, заклинило. Ти, мов та людина-паличник[8], застиг в якомусь збоченому живому задубінні.
Ти б закричав, але бракне повітря.
Нагадуєш собі, що з вампірами таке відбувається постійно. Це нормально для них, це їхній власний унікальний досвід збереження природних ресурсів. Вони могли б навчити наш вид стриманості, якби на світанку цивілізації їх не занапастила абсурдна відраза до прямих кутів. А може, їм і досі таке до снаги. Зрештою, вампіри повернулися — повстали з могил завдяки палеогенетичному[9] вуду, зшиті з відбракованих генів та закам’янілого кісткового мозку, вимочені в крові соціопатів та високофункціональних аутистів. Один із них керує нашою місією. Дрібка його генів живе у твоєму власному тілі, тому воно також може поставати з мертвих — тут, на краю міжзоряного простору. Ніхто ще не зміг вилетіти за орбіту Юпітера, не ставши частково вампіром.
Біль починає потроху відступати. Ти запускаєш імплантати й робиш запит щодо своїх життєвих показників: минуть довгі хвилини, перш ніж тіло цілковито відгукуватиметься на моторні команди, і години, перш ніж воно перестане боліти. Біль — неминучий побічний ефект. Так буває, коли вампірські підпрограми вклеюють у людський код. Ти якось питав про знеболювальне, але будь-яка блокада нервів пригнічує відновлення метаболізму. Вперед і з піснею, солдат!
Цікаво, чи відчувала те саме Челсі за мить до кінця? Однак така думка викликає зовсім інший тип болю, і ти блокуєш її, щоб зосередитися на тому, як життя проштовхується у твої кінцівки. Мовчки страждаючи, перевіряєш свіжі показники телеметрії.
Ти думаєш: «Це не може бути правдою».
Бо якщо так, ти не в тій частині всесвіту. Ти не в поясі Койпера[10], куди летів; тебе над високою екліптикою[11] закинуло глибоко в хмару Оорта[12], королівство довгоперіодичних комет, що приблизно раз на мільйон років прикрашають своєю присутністю Сонце. Ти опинився у міжзоряному просторі, а це означає (ти викликаєш системний годинник), що ти пробув немертвим тисячу вісімсот днів.
Ти проспав зайвих п’ять років.
Віко твоєї труни ковзає вбік. Схоже на труп тіло відображається в дзеркальній перегородці — висохла дводишна риба в очікуванні на дощі. Пухирі з ізотонічними розчинами щільно прилягають до рук та ніг, наче пожадливі антипаразити — протилежність п’явкам. Пригадуєш голки, що входили в тіло, перш ніж ти відключився — в ті часи, коли твої вени ще не скидалися на висохлі покручені волокна в’яленої яловичини.
Праворуч від тебе відображення Шпінделя уважно розглядає свою капсулу-стручок. Його великі запалі очі обертаються в очницях, поки він відновлює зв’язки у своєму сенсорному інтерфейсі, настільки масивному, що порівняно з ним твої власні стандартні імплантати — лишень блідий театр тіней.
Чуєш кашель, хрускіт кісток. Майже за межею твого поля зору, краєм ока, вловлюєш, як ворушаться інші.
— Щ-щ-о… — твій голос заледве сильніший від хриплого шепоту. — …трррап…?
Шпіндель ворушить щелепою. Виразно клацають суглоби.
— …нннаїбббалли, — скрегоче він.
Ти ще навіть не зустрівся з прибульцями, а вони вже обвели тебе круг пальця.
Отже, ми постали з мертвих: п’ять трупів на півставки, голих, змарнілих, заледве здатних рухатися навіть при нульовому тяжінні. Ми вилазили зі своїх трун, неначе вирвані передчасно з коконів нетлі, які досі лишалися наполовину гусенями. Ми самотні і, звісно ж, геть безпорадні. Знадобилося зусилля волі, щоб пригадати: вони ніколи б не ризикнули нашими життями, якби могли обійтися без цього.
— Доброго ранку, комісаре.
Ісаак Шпіндель тремтливою, затерплою рукою потягнувся за сенсорними рукавичками, що лежали на дні його капсули. У саркофазі, що стояв поруч, Сьюзан Джеймс, яка скрутилася в позі ембріона, бубніла щось собі під ніс. Лише Аманда Бейтс уже вдягнулася і, прагнучи відновити рухливість за будь-яку ціну, хрускотіла кістками, виконуючи усілякі ізометричні вправи. Час від часу вона намагалася швиргонути ґумовий м’ячик об перегородку, але навіть їй поки що не вдавалося впіймати його на відскоку.
Подорож розчинила нашу індивідуальність, звівши до єдиного архетипу. Круглі щоки та стегна Джеймс, високий лоб та сутула довготелесість Шпінделя, і навіть армований карбоплатиновий ящик, який Бейтс вважала власним тілом, — усе зібгалося до однакового зневодненого набору жил і кісток. Здавалося, навіть наше волосся дивовижним чином знебарвилося, хоча я знав — це неможливо. Радше то просвічувала бліда шкіра. Перед «смертю» Джеймс мала світло-каштанове волосся, а у Шпінделя воно було настільки темним, що могло б називатися чорним — однак те, що звисало з їхніх скальпів зараз, видавалося мені недоладними бурими водоростями. Бейтс голила голову, але навіть її брови втратили знайомий мені іржавий відтінок.
Зовсім скоро ми знову станемо самими собою. Просто додай води. Проте наразі давній злий дотеп наповнився новим значенням: немертві справді всі однакові, якщо не знати, на що звертати увагу.
Звісно, якщо знати — якщо забути про зовнішній вигляд і спостерігати за рухами, ігнорувати плоть та вивчати топологію — ти ніколи не сплутаєш одного з іншим. Кожен рух лицьового м’яза — точка на графіку, а паузи в розмовах промовистіші за всі вимовлені слова. Я бачив, як умить розпадаються і збираються особистості Джеймс. Кутики вуст Шпінделя кричать про його невисловлену недовіру до Аманди Бейтс. Кожна зміна фенотипу[13] волає до всіх, хто розуміє цю мову.
4
Сингл з цією піснею у 1992 році займав у чартах Великобританії 60-ту позицію.
5
Зупинка дихання.
6
Добутамін — інотропний лікарський засіб, стимулятор серцевої діяльності. Добутамін було відкрито у 70-х роках XX століття науковцями Рональдом Таттлом та Джеком Міллсом.
7
Лей-енкефалін — речовина, що належить до пептидів і має подібний до морфію вплив на організм. Виробляється центральною нервовою системою хребетних тварин і може пригнічувати міжнейронне передавання больових імпульсів. Своєрідне природне «знеболювальне».
8
Паличник (Phasmatodea, також відомі як Phasmida або Phasmatoptera) — комаха з ряду примарові, вирізняється формою тіла і кінцівок, що нагадують гілочки рослин. Завдяки такій формі, паличник добре маскується, надовго завмираючи й імітуючи гілки рослин.
9
Палеогенетика — галузь генетики, спрямована на вирішення проблем палеонтології. Зазвичай стосується вивчення еволюції з використанням даних щодо давньої ДНК.
10
Пояс Койпера — область Сонячної системи за орбітою Нептуна приблизно на відстані 50 а. о. (а. о. ≈ 149,6 млн. км). Як і пояс астероїдів, складається здебільшого з малих тіл, але, на відміну від об'єктів поясну астероїдів, містить переважно леткі речовини (звані льодами), такі як аміак, метан і воду.
11
Уявна лінія, вздовж якої протягом року сонце здійснює видимий рух.
12
Хмара Оорта — гіпотетична область Сонячної системи, що є джерелом планет з довгим періодом обертання. Безпосередні спостереження не підтвердили існування хмари Оорта, однак численні непрямі факти свідчать про це. Гіпотетична відстань від Сонця до зовнішньої межі хмари Оорта становить приблизно світловий рік.
13
Сукупність притаманних індивіду характеристик.