Страница 53 из 54
— Так, — і Бейфілд повернувся до мене. — Може, йому краще піти з нами?
— Гаразд. Але без шуму.
Ми нечутно пробралися до чорного ходу в будинок. До нього вела зацементована доріжка, тож ми пішли нею і розчули звук таксі, котре саме під’їхало.
Я нервував, і руки мої тремтіли. Раптом мені захотілося відмінити свої попередні інструкції Одрі. І лише величезним зусиллям волі я подолав напад паніки.
Бейфілд спробував відчинити двері чорного ходу.
— Замкнені! — прошепотів він мені на вухо.
Я легко відштовхнув його й оглянув замок. Він відчинявся нескладно, тож я витягнув з кишені ножик, трохи почаклував із замком і розчахнув двері.
Поки я все це робив, почув, як біля парадного входу зупинилось таксі, і за хвилину десь у будинку пролунав електричний дзвінок.
Я пройшов на кухню і увімкнув ліхтарик.
— Вона вже біля дверей, — прошепотів я Бейфілдові. — Дайте мені кілька хвилин — а потім ідіть за мною! Нехай сержант охороняє чорний хід!
Бейфілд мовчки потис мені руку на знак згоди, і я пройшов уперед. Засунув руку в бічну кишеню і зняв із запобіжника свій поліцейський револьвер 38 калібру.
Дзвінок пролунав знову, і коли я, вимкнувши ліхтарика, вийшов у коридор, то почув, як хтось спускається сходами.
Я стояв, вичікуючи, у вузькому, темному проході, тримаючи у витягнутій руці револьвер, і серце моє калатало десь між ребрами. Притінена гасова лампа наверху сходів освітлювала жовтуватим світлом хол.
На стіні відбився витягнутий у довжину силует — згорблена фігура з довгими тонкими пальцями та гротескно розчепіреними долонями-клешнями. Фігура мовчки й швидко наближалася до дверей. За мить я побачив, що це — Елмер Генч. Він постояв перед дверями, прислухаючись, потому рвучко розчахнув двері.
Я почув, як Одрі приглушено скрикнула — а тоді кістляві пальці Генча вхопили її за зап’ястя і затягли всередину. Одрі пручалася, однак він зачинив за собою двері, ще й підперши їх своїм тілом.
— Доброго вечора, міс Шерідан, — озвався він, посміхаючись.
У миготливому світлі гасової лампи його бліде примарне обличчя виглядало просто жахаючим.
Одрі спробувала відсахнутися убік. Вона була так близько до мене, що я міг чути її уривчасте, пришвидшене дихання.
— Не бійтеся, міс Шерідан! — сказав Генч. — Тед чекає на вас. Він нагорі. Там всі його друзі чекають на вас. Ходімо ж наверх і приєднаймося до них!
Одрі застигла на місці, мов паралізована.
Генч нахмурився, і тоді на його обличчі з’явилась жахлива усмішка.
— То на що ви чекаєте? — спитав він, і його моторошні пальці потяглися, було, до Одрі, але потім відсмикнулися.
— Підіймайтесь же до Теда. Він так давно чекає на вас!
І видав їдкий смішок.
— О, як же він вас жадає!
Дуже повільно Одрі почала наближатися до сходів. Час від часу вона кидала погляд на Генча, який продовжував стояти біля вхідних дверей.
Одрі поставила ногу на першу сходинку і завмерла. Я чув, як мені в спину дихає Бейфілд, але не обертався, бо не зводив очей із Одрі.
І тоді це сталося. Пролунав ледь чутний свист. Одрі скрикнула. Руки її вчепилися в мотузку, яка оповила її шию. Потім її злегка підтягнули наверх. Коли її ноги відвались від землі, Генч, видавши ледь чутний звук, схожий на гарчання тварини, кинувся Одрі в ноги, втримуючи їх.
Потім пролунав постріл, котрий мало мене не оглушив.
Я рвонув уперед — туди, де лежав тепер непорушно Генч. Обійнявши Одрі за талію, я поставив її на ноги і вивільнив шию від петлі. Її тіло було в’ялим, і на одну страшну мить мені здалося, що ми запізнилися.
Бейфілд, котрий і пальнув у Генча, зняв зашморг із шиї Одрі, я розчув слова:
— Все гаразд, Марку! — і Одрі розридалася.
Реґ та поліцейський сержант вже бігли нам назустріч.
— Подбайте про неї, — сказав я Реґові, і, підштовхнувши Одрі до нього в обійми, побіг услід за Бейфілдом.
Він чекав на мене на верхній сходинці.
— Ми його таки дістали, — сказав він крізь зуби. — Тепер він нікуди не втече. В житті ще такого не бачив.
— Ви ще й не таке побачите, коли я врешті дістануся до диявола, — люто сказав я.
Ми пройшли темним коридором, і наші ліхтарики відкидали дві точки світла попереду. По дорозі я відчиняв одну за одною всі двері, поки Бейфілд залишався в коридорі, готовий негайно вистрілити, щойно вбивця зробить спробу проскочити повз нас.
Так ми обійшли всі кімнати.
Робота була нервовою і копіткою. Кожна порожня кімната наближала нас до вбивці, що причаївся десь у темряві, дослухаючись до наших кроків.
Нарешті залишилась остання кімната.
— Тепер він наш, — сказав Бейфілд, відштовхуючи мене. — Виходь! — люто заволав він. — Ти чуєш мене? Руки догори!
У кімнаті почулося якесь шарудіння.
— Виходь же! — гаркнув Бейфілд.
У кінці коридору з’явились сержант та двоє поліцейських. Їхні потужні ліхтарики були направлені на поїдені шашіллю двері.
У кімнаті пролунали кроки. Легкі, повільні, невпевнені.
Ми наставили пістолети на двері.
Ті повільно відчинилися всередину, потім розчахнулися. На порозі стояла місіс Еслінгер і дивилась на нас. Губи її були міцно стиснуті, а очі — ніби дві крижини.
Вона була в тій самій погано пошитій чорній сукні, а на голові її красувався чорний капелюшок із блискітками з чорного гагату. Вона постояла трохи, дивлячись на нас, а потім вибухнула холодним моторошним сміхом.
Ми сиділи у барі готелю, попиваючи віскі та затягуючись сигаретним димом. Це був наш останній вечір у Кренвілі, а тому ми розкошували.
Бейфілд аж сяяв від щастя. Для нього все складалося якнайкраще: він уже бачив себе шефом поліції. Щойно уся ця історія з’явиться в газетах, губернатор штату однозначно зажадає розслідування справи. І Мейсі змушений буде піти у відставку.
Бейфілд підняв свою склянку і, затинаючись, виголосив тост за моє здоров’я.
— Ви — чудовий хлопець, — заявив він. — І справді чогось варті — попри те, що є приватним детективом.
Я подякував йому.
Одрі поклала голівку мені на плече і чомусь загадково посміхалася.
— Я була явно не на висоті, — м’яко визнала вона. — Діяла гарно, але провально. Тепер я знаю, як стати успішним детективом. Усе, що треба зробити, — це обрати невинну людину і чекати, поки усе з’ясується само по собі. Любий, зізнайся: ти ж був упевнений, що вбивця — Тед?
Я криво всміхнувся.
— Ну, справді: якийсь час я гадав, що це Тед, але невдовзі змінив думку.
Побачивши розгнівано-іронічний вираз на її обличчі, швидко продовжив:
— Гаразд, гаразд; я справді думав, що це Тед, але ужив заходів, щоб перевірити місіс Еслінгер та її братика. Ці двоє геть спантеличували мене. Але як же мені було з’ясувати, що вони ненормальні? Я ж не прожив усе своє життя в цьому місті, як дехто... Тому ви й не можете мене критикувати!
Летімер випростався у кріслі і втомлено поглянув на мене.
— Не сперечайтеся! — благально промовив він. — Я мушу переповісти цю історію, але як я її передам, якщо не знаю, що й до чого?
Реґ поплескав його по руці.
— Ви п’яний! — сказав він щасливо. — Забудьте про всю цю історію і випиймо ще!
Летімер сердито зирнув на нього.
— Відчепіться! — рявкнув він. — Робота є робота — незалежно від того, скільки я випив!
І він поглянув на мене.
— Розкажіть мені все по порядку. Старушенція, може, й з’їхала з глузду, однак це нічого мені не пояснює.
— Пояснює, якщо ви як слід все обмізкуєте, — заперечив я, граючись із кучериками Одрі.
— Історію її хвороби мені переслав полковник Форсберг. Місіс Еслінгер одразу мені не сподобалася, тож я вирішив її перевірити. Що я й зробив. Вона розпочала свою кар’єру в мандрівному цирку, опанувавши мистецтвом родео і навчившись майстерно накидати ласо — не гірше за справжнього ковбоя. Батько її помер у божевільні, бо був убивцею-маніяком та ще й, до того ж, душевнохворим. Вона була також хвора і певний час перебувала в клініці, звідки її витяг брат. Вони разом переїхали на схід, де вона вийшла заміж за Еслінгера, котрий нічого не знав про її минуле. Братик за нею пильно наглядав, і коли вона почала робити промахи, то поселився разом із нею. Ось чому Еслінгер і змушений був зробити його своїм управляючим. На той час Еслінгер уже все знав, але був надто слабкий для того, щоб відіслати її назад у клініку.