Страница 40 из 51
— Але ж ви казали, що їсти і пити уві сні не можна, а то там залишишся назавжди! — вигукнула Тіфані.
— Та, но не для всіх так є, — відповів Пограбуйко. — Нам то не страшно. Нам усе одно, де їсти і пити. Нема такого місця, з якого ми не виберемося.
— Нє, но в пабі ми можемо застрягти надовго! — втрутився Великий Ян.
— Ая, — радісно погодився Пограб. — Іноді, щоб вийти з пабу, то треба докласти чимало зусиль, то є так.
— А де ж Королева? — спитала Тіфані.
— А, вона… та змилась, як тільки ми з’явилися, — відповів Пограб. — І нам час, панно, а то зара сон сі змінить, — він кивнув на Погіршая. — То твій малий? Ото кусень смаркача!
— Хо-о-очу-у-у цю-ю-ю-цю-ю! — заверещав Погіршай, увімкнувши авторежим «цукерка».
— Дулю з маком тобі під ніс! — відповів Пограб. — Ану вгамуйся і злазь з рук, тюпцяй за нами своїми ногами! Час звідси забиратись!
Тіфані розтулила було рота, щоб заперечити, але стулила, коли Погіршай, що на мить замовк від здивування, радісно захихотів:
— Які файні! Малюсі-сі-сікі!
— Ну, все, — сказала Тіфані. — Почалося… Тепер він ніколи не замовкне.
Та вона здивувалася не на жарт, бо раніше Погіршай так завзято цікавився лише желейними ведмедиками.
— Пограбе, в нас тут один справжній знайшовсь! — кликнув малолюдок.
Тіфані вжахнулась, побачивши, як Нак Мак Фіґлі тримають за голову непритомного Роланда, що лежав горілиць на землі.
— А, то той хлопчина, що був з тобов нечемний, — відповів Пограб. — То він хтів гепнути Великого Яна молотком по голові. То він зле придумав. І що з ним тепер робити?
Трава затремтіла. Світло потьмяніло. І раптом похолоднішало.
— Ми не можемо його тут просто лишити! — сказала Тіфані.
— Добре-добре, беремо із собою, — відповів Пограб. — Рушаймо!
— Малюсі-сі-сі-кі! — радісно верещав Погіршай.
— Боюсь, це так буде цілий день, — пояснила Тіфані. — Перепрошую.
— Біжіть до переходу, — наказав Пограбуйко. — Ти бачиш двері?
Тіфані розгублено озирнулась. Холодний вітер дошкуляв нестерпно.
— Ось двері! — скомандував Пограбуйко.
Тіфані закліпала і різко метнулась навкруги.
— Е-е-е-е, — вичавила вона.
Дар слова, що був прокинувся, коли вона вступила у словесну сутичку з Королевою, вперто не хотів повертатися. Тіфані спробувала зосередитись. Та цей запах снігу…
Безглуздо звучить — запах снігу. Це ж просто замерзла вода. Та прокинувшись вранці, Тіфані непомильно знала, що вночі сніжило.
Сніг пах, наче з олов’яним присмаком. Так, так, олово на смак — достоту, як сніг на запах.
Тіфані відчула, як її мозок скрипить від натуги. Якби вона спала, то вже б прокинулася. Не бігти, навіщо. Уві сні всі кудись біжать. Та там є якась стежка… вузька і геть біла.
Тіфані заплющила очі і подумала про сніжно-білу хрустку постіль. Вона зосередилася на відчуттях. Треба зосередитись і прокинутись…
Таки сніг під ногами.
— У правильному напрямку йдеш, — сказав Пограбуйко.
— Я вибралася! — вигукнула Тіфані.
— Ага, бо вихід — в голові! — крикнув Пограб. — Вперед!
Тіфані відчула, як її підіймають догори. А поруч, на маленьких блакитних ніжках малолюдків, плив над землею Роланд.
— Не спинятися, поки ми звідси не виберемося! — скомандував Пограб. — Фіґлів не здолати!
Вони помчали по снігу. Попереду бігли ті, хто не мали ніякої ноші.
Небавом Тіфані озирнулась і побачила, як ширяться клубами блакитні тіні. Тіні гуснули і темніли.
— Пограбе…
— Ая, я бачу, — сказав Пограб. — Побігли!
— Пограбе, тіні нас наздоганяють!
— Та бачу!
Сніг колов обличчя. Дерева мелькали і розпливались. Ліс миготів. Та тіні вже склубилися на стежці і тепер більше скидалися на густий туман, крізь який так просто не пройти.
Тіні позаду зчорніли, як ніч.
Малолюдки минули останнє дерево і вибігли на безкрає засніжене поле.
— Що сталося?
— Де наші сліди? — спитав Дурноверхий Вулі. — Вони ж були тут! Щойно! І як ми тепер знайдемо дорогу?
Витоптана стежка, що привела їх сюди, зникла.
Пограбуйко озирнувся глянути на ліс — темрява клубилася над ним, наче густий дим, заповнюючи увесь небокрай.
— Вона вислала за нами погоню із нічних жахіть, — пробурчав Пограб. — Хлопці, буде бійня.
Тіфані розгледіла постаті, що чигали в пітьмі. Вона міцніше притулила до себе Погіршая.
— Жахи, — повторив Пограб, обернувшись до Тіфані. — Краще б тобі їх не бачити. Ми їх затримаємо. А ти біжи щодуху! Біжи звідси!
— Нікуди я не побіжу! — вигукнула Тіфані.
З лісу лунав високий пронизливий писк, що більше скидався на скрекіт комах.
Малолюдки зібралися в гурт. Зазвичай вони з усмішкою чекають на бій, та цього разу вони всі мали напрочуд серйозний вираз облич.
— А щоб ту Крулеву качка копнула! Двічі! — вигукнув Пограб.
Тіфані озирнулась. Ген за небокраєм закипала чорнота — вона згущувалася і змикалась навколо них кільцем.
«Вихід є, — подумала вона. — Стара келда казала, що вихід завжди є. Двері всюди. Треба знайти двері. Але тут тільки сніг навколо і пара дерев…»
Малолюдки повитягали з піхов шабелини.
— А що це за жахи? — спитала Тіфані.
— Та такі довгоногі цибаті істоти з гострими зубиськами і великими крилиськами. І ще очей у них сотня. Та й таке… — пояснив Дурноверхий Вулі.
— Ая, все набагато гірше, — втрутився Пограб, пильно вдивляючись у темряву, що стрімко до них наближалася.
— Що може бути гірше? — спитала Тіфані.
— Схиблене нормальне, — пояснив Пограб.
Тіфані аж здригнулась. О, так, вона ці жахіття знає. Вони не часто сняться, але вони — найстрашніші.
Одного разу вона прокинулася і вся тремтіла від однієї лиш думки про черевики Бабуні Болячки: вони переслідували її уві сні. А ще якось за нею гналася цукерничка. Будь-що може стати нічним жахіттям.
Чудовиська — це таке. А от скажені черевики — це вже гірше.
— Е-е-е… Я дещо придумала, — озвалася вона.
— І я, — сказав Пограб. — Кажи, що там у тебе!
— Дивись, он там гайок, — вказала Тіфані.
— Ну? — спитав Пограб. Він втупився у хмару жахіть. Вже проглядалися видива — ікла та кігті, лаписька і хвости. Дивлячись на Пограба, було ясно, що першим чудовиськам, які глянуть їм у вічі, буде непереливки. Звісно, якщо в них є очі. А далі — будь що буде.
— А як ви битимитесь із цими жахіттями? — спитала Тіфані.
Комашине дзижчання гучнішало.
— Ми можемо битися з будь-ким і будь-чим, — проричав Великий Ян. — Як є голова, то чому б не гепнути її кулаком? А як нема голови, а є дупа, то чому б не дати доброго копняка?
Тіфані вдивлялась у постаті, що наближалися.
— Є голови. А в декого і не одна! — вигукнула вона.
— Ну то файно є! — вигукнув Дурноверхий Вулі.
Малолюдки переминалися з ноги на ногу, готуючись до бійки.
— Співче, — звернувся Пограбуйко до Вільяма, — зіграй-но нам лемент. Будемо битися під звуки мишиці.
— Ні! — вигукнула Тіфані. — Так не буде! Єдиний спосіб побороти жахіття — прокинутися! Я — ваша келда! І я наказую вам: йдемо до тих дерев! І то вже!
— Малюсі-сі-сі-кі! — верещав Погіршай.
Фіґлі зиркнули на дерева, а тоді — на Тіфані.
— Вперед! — заволала Тіфані щосили, аж фіґлі затремтіли. — Зараз же! Так буде краще!
— Відьмі не заперечиш, Пограбе, — пробурмотів Вільям.
— Я відведу нас усіх додому! — докинула Тіфані.
«Сподіваюся», — додала вона про себе.
З-за дерев за ними пильно стежили маленькі круглі лиця. То були дрімки.
— Ая, але… — Пограб глянув на Тіфані і додав нерішуче. — А із цим що робити…
На фоні небокраю, сповненого жахіттями, виднілася маленька білувата цятка.
Це Пчих. Він мчав щодуху. Руки ходили туди-сюди, як поршні. Куці ніжки дріботіли, аж мигтіло в очах. Щоки надималися, як повітряні кульки.
Хмара жахів перегнала його і покотилася далі.