Страница 12 из 51
Та понад все вона хотіла, заплющуючи очі, більше не чути засапаного дихання…
Наметів вже не було. Окрім декількох уламків крейди, яблучних качанів, прим’ятої трави і пари курячих пір’їн — від мандрівної школи не залишилося й сліду.
Почулося тихе:
— Пс-ст!
Тіфані глянула собі під ноги. Ропух виповз з-під кінського щавлю.
— Міс Тік казала, що ти повернешся, — озвався він. — Здається, ти хочеш дещо дізнатися, еге ж?
— Все! — сказала Тіфані. — Тут повно людців! Я не розумію й половини того, що вони кажуть! Вони називають мене відьмою!
— Ага, так, — відповів ропух. — У тебе завелися Нак Мак Фіґлі!
— І сніг був, а потім щез! За мною гнався вершник без голови! І один із… як ви сказали, вони називаються?
— Нак Мак Фіґлі, — відповів ропух. — Ще відомі як піксі. Вони ж себе називають Вільні Малолюдці.
— Отож, один із них буцнув головою коня! Той впав! То був величезний кінь!
— Це схоже на фіґля, — мовив ропух.
— Я дала їм молока, а вони його порозливали!
— Ти дала Нак Мак Фіґлям молока?
— Ну так, ти назвав їх піксі.
— Не піксі, а піксями. Вони молока не п’ють, це точно.
— Вони звідти, звідки й Дженні? — поцікавилася Тіфані.
— Ні. Вони повстанці, — відповів ропух.
— Повстанці? Проти кого вони повстали?
— Проти всіх. Проти всього, — пояснив ропух. — Гаразд, бери мене на руки.
— Навіщо?
— Бо коло криниці стоїть жінка і підозріло на тебе дивиться. Поклади мене в кишеню, заради всього святого.
Тіфані схопила ропуха і усміхнулася жінці:
— Я роблю жабарій із висушених жаб.
— Як мило, люба, — відповіла жінка і поспіхом пішла геть.
— Це не смішно, — озвався ропух із фартушка.
— Та люди і так не слухають, — відказала Тіфані.
Тіфані сіла під деревом і витягла ропуха з кишені.
— Фіґлі намагалися вкрасти наші яйця і нашого барана, — сказала вона. — Та я їх завернула.
— Тобі вдалося щось відібрати у Нак Мак Фіґлів? — спитав ропух. — Вони що, похворіли?
— Та ні, вони були… досить милі. Вони навіть зробили мою хатню роботу.
— Фіґлі зробили хатню роботу? — здивувався ропух. — Вони ніколи не пораються по хаті! Кепські з них помічники!
— А ще був вершник без голови! — продовжила Тіфані. — Без голови!
— Еге, це головна кваліфікаційна вимога, — сказав ропух.
— Що відбувається, ропуше? — спитала Тіфані. — Це фіґлі вторглися у наш світ?
Ропух мав збентежений вигляд:
— Міс Тік не хоче, щоб ти втручалася, — відповів він. — Вона скоро приведе підмогу…
— А вона встигне? — не вгавала Тіфані.
— Не знаю. Ймовірно. Але ти не…
— Я хочу знати, що відбувається!
— Вона пішла по відьом, — сказав ропух. — Вона вважає, що ти не повинна…
— Краще розповідай мені все, що знаєш, ропуше, — урвала Тіфані. — Тут нема міс Тік. Тут є лиш я.
— Інший світ зіткнувся із нашим, — сказав ропух. — Ну ось, розповів. Задоволена? Так вважає міс Тік. Але все відбувається швидше, ніж вона думала. Чудовиська повертаються.
— Чому?
— Бо нема кому їх спинити.
На мить запала тиша.
— Але ж є я, — промовила Тіфані.
Розділ 4
Дорогою додому все було спокійно. Небо залишалось блакитним, вівці не мали наміру мчати в повітрі задом наперед, все було вкрите відчуттям розжареної пустки.
Щуроміх сидів на стежці, що вела до хати, в лапах він тримав здобич. Щойно він побачив Тіфані, то вхопив здобич у зуби і почав завзято бігати подвір’ям, підібгавши хвіст, як це роблять коти, що завинили. Тіфані поцілила в нього грудкою землі.
Добре, що це не блакитно-рудавий чоловічок у нього в зубах.
— Ви тільки на нього подивіться, — сказала Тіфані. — Оце так халамидник! Як би я хотіла, щоб він не ловив пташенят! От безсоромне!
— В тебе ж нема капелюха, чи не так? — озвався ропух із кишеньки фартуха. — Ненавиджу, коли нічого не видно!
Вони зайшли у молочарню, де Тіфані зазвичай могла побути на самоті вдень.
В кущах неподалік дверей було чутно, як хтось стишено перемовляється. Говорили приблизно таке:
— І шо відьма сказала?
— Вона сказала, шо хоче аби котиско перестав лапати бідних пташенят.
— І всьо? А шоб йому! Та то ся зробе!
Тіфані щонайделікатніше посадила ропуха на стіл.
— Чим тебе годувати? — спитала вона. Тіфані знала, що правила доброго тону велять пригощати гостей.
— Я призвичаївся до слизнів, хробаків і всякого такого, — сказав ропух. — Це було непросто. Та ти не хвилюйся, якщо в тебе такого нема. Гадаю, ти не чекала ропуха в гості.
— Можу я запропонувати трохи молока?
— Це дуже чемно з твого боку.
Тіфані принесла молока і налила трохи у мисочку.
Вона спостерігала, як ропух повз до мисочки.
— Ти був прекрасним принцом? — спитала вона.
— Ага, так, мабуть, — відповів ропух, сьорбаючи молоко.
— То чому міс Тік тебе зачаклувала?
— Міс Тік? Та вона не змогла б, — відповів ропух. — Це серйозні чари — обернути когось на жабу, але залишити людську свідомість. Ні, це зробила фея-хрещена. Ніколи не задирайся із жінкою, що має паличку із зіркою на кінчику, моя панно. Вони схильні до нападів люті.
— Навіщо вона так вчинила?
Ропух збентежився:
— Я не знаю, — сказав він. — Ця вся історія оповита загадкою. Я тільки знаю, що колись був людиною. Принаймні мені так здається. Мені аж сироти від цих думок виступають. Іноді я прокидаюся посеред ночі і думаю: чи я справді був людиною? Чи ж я був просто ропухом, і вона змусила мене думати, наче колись я мав людську подобу? Оце справжні муки, еге ж? А що, як мені нема на що обертатись назад? — ропух глянув на Тіфані своїми жовтими схвильованими очками. — Зрештою, обернути ропуха на людину значно простіше, аніж стошістдесятифунтову людину у восьмиунцієву жабу? Правда ж? Куди ж подіти зайвий матеріал, ось це не дає мені спокою! Це ж, розумієш, просто відходи! Ось це мене непокоїть. Тобто, в мене є пара спогадів із людських часів, але чи це справді мої спогади? Чи це просто думки? Як впевнитись, що вони справжні? Якось я з’їв слимака з душком і прокинувся серед ночі від крику, але то був не справжній крик, а квакання. Дякую за молоко, дуже смачне.
Тіфані мовчки дивилася на ропуха.
— Знаєш, — сказала вона, — а магія — то набагато складніше, ніж я думала.
— Пурх-пурх! Ціп, ціп! Ох, бідолашна я пташечка!
Тіфані підбігла до вікна.
На стежці, наче підбитий птах, кружляв фіґель. Він змайстрував собі щось на кшталт шматяних крилець і шапочку із солом’яним дзьобом.
— Ціп-ціп! Тьох-тьох! Сподіваюся, ту нема ніяких котисок! О, бідолашна я пташка! — верещав він.
А трохи віддалік Щуроміх, гроза усіх пташенят, підкрадався все ближче і ближче. Щойно Тіфані розтулила рота, щоб закричати, як кіт стрибнув і приземлився на синьолюдка всіма чотирма лапами.
Принаймні, туди, де синьолюдок щойно був, — бо той, виписавши в повітрі сальто, приземлився Щуроміхові просто на морду і міцно вчепився йому у вуха.
— Ага! Котиску, попавсі! — горлав чоловічок. — А на тобі презентик від пташечки, ти, халамиднику!
І він добряче лупнув кота по носі. Щуроміх вертнувся і приземлився на спину, очі йому закотилися. Він тихенько попискував від страху, коли синьолюдок приземлився йому на карк і щосили верескнув:
— ЦІП!
Кіт зірвався на рівні лапи і, як це вміють тільки коти, прошмигнув рудавим видивом крізь відчинені двері і повз Тіфані у сховок під мийкою.