Страница 124 из 126
Отож зупинилися ми, як вам відомо, на варіанті єдиного державного механізму, і по завершенні законодавчих робіт розпочалися роботи тілодавчі. Питання про розподіл до тих чи інших тканин вирішував жереб, бо кожен пхався до особливо привабливих органів, підключивши усі можливі знайомства й протекції. Регулярно вибухали скандали, пов’язані з корупцією. Викриття однієї з найбільших афер – піднебінної – спричинило примусове заслання винних до підшлункової області, де бракувало охочих і зоставалось чимало вакансій. Постійні заворушення утруднювали державотворчий процес – той рвався до духа, той до вуха, і якби цим забаганкам потурали, то замість життєздатного державохода виникла б велетенська голова із пащекою до вух, на безформному тулубі.
Але врешті настала урочиста мить розрізання стрічки, яка оперізувала нашу державу. Розрізали ми її власноручно, бо нікого, окрім нас, на З’їмлі вже не було, і підвелися з риштувань на увесь зріст у тому вигляді, в якому ви нас бачите. Оскільки неможливо провести вас, як дорогих гостей, по всій державі, то залишається зробити короткий усний огляд.
Ось у цій будівлі, що туди‑сюди повертається, із склепінням у романському стилі, міститься наш Парламент із двох сусідніх палат, правої та лівої, під’єднаних до виконавчих органів за допомогою досить нервової системи адміністрування. У верхніх тілесних провінціях розташувалося Міністерство Атмосферного обміну з Закордоном, а також Головне управління іригації, об’єднане з міркувань економії із Комітетом любові до ближнього. В середині держави діють численні Переробні об’єднання, наприклад – цукрове, харчове, органічного синтезу тощо. Загальною кількістю в шістсот мільйонів циркулюють безупинно по всіх закутках нашої державності поліційні патрулі, не знаючи втоми. Непогано, правда?
Але не станемо приховувати від вас, що не все таке чудове у з’їмлянській державі. Наша найхарактерніша особливість і заразом клопіт полягає у тім, що кожен громадянин має свідомість, і навіть у цьому ось мізинці більше розуму, аніж у деяких вищих учбових закладах. На жаль, увесь цей розум не може одночасно себе показати, тому лише вокально‑дипломатичні органи, акредитовані у ротовому отворі, під керівництвом парламентарної комісії мовних справ шлють вам запевнення у найщиріших почуттях і завершують цей історичний огляд братнім вітанням від імені народних мас, зайнятих щоденною працею на органічній ниві.
Якщо ж вас цікавить, чому так занепав дух у державоході, і як могло статися, що верховна влада порадила доручительським органам взятися за келих з цикутою, то ми щиро відповімо: через причини як внутрішні, так і зовнішні, позаяк і ті, й інші стали геть нестерпними. Знаєте, що сталося з нами по п’ятнадцяти тисячоліттях цивілізаційного будівництва? Маючи лише оцю пару рук – байдуже, що складену з мільярдів громадян, – ми змушені кочувати під відкритим небом, живлячись корінцями, покусані тріумфуючими комарами, аж урешті безславно кинулися від них навтіки, щоб сховатися у вогкій печері – можливо, тій самій, з якої мільярди літ тому вийшов наш предок‑троглодит! А все тому, що державохід видавався конструкторам таким монументальним і безмежно сильним велетом, що для нього приготували лише кілька нескладних знарядь та одні штани – до речі, затісні, як показала примірка, внаслідок помилок у плануванні. Вони вважали, що велет сам легко дасть собі раду на планеті. Чи ж не успадкували ми усю з’їмлянську економіку? Так, але що за користь від міст, де на площі навіть п’яти не можна вмістити, або від роботів, дрібніших за тирсу?
Ми б урешті, зціпивши зуби, дали собі раду з зовнішніми труднощами, якби не фатальний внутрішній стан держави. Ніхто, буквально ніхто не задоволений тим постом, на який його поставлено! Бурчати, вимагати, кричати, жадати неможливого – ось їхній девіз! Як може парламент розглядати невідкладні суспільні справи, коли коліна вимагають, щоб їм надано власні очі, а нижні півкулі погрожують унерухомити транспортні засоби, жаліючись, що їм буцімто холодно й твердо. Ви ж розумієте, що таке державний нежить?
Та ми змогли б і з безвідповідальними вимогами впоратися, і надмірні апетити заспокоїти, якби не підбурювачі, сховані в парламентських палатах – фроньдисти, що підкопуються під нашу державну свідомість. Ви тільки уявіть собі, чого вимагає ця нелегальна опозиція удень, а особливо вночі! Захоплення сусідньої держави іншої статі, вторгнення в її межі без усякого обміну нотами, нагло! Та обставина, що такої держави нема й бути не може, ніяк не впливає на запеклих змовників. Зрозумівши, що всі спроби умовляння й діалогу з ними безрезультатні, що нашому уряду затьмарюють глузд видивами тієї запаморочливої окупації, що з усіх сил добиваються якщо не реального, то хоча б уявного безвладдя нашого державоходу, ми впізнали в їхніх голосах дух проклятого суверена хтивості, маркіза пристрастей, що одвіку підривав наші основи! А позаяк той тиран, нездоланний попри всі наші зусилля, й надалі прагне нами оволодіти, вже рвучись до верховної влади, то ми вирішили покінчити з ним і з собою заодно. Після тривалих внутрішніх дебатів ми вирушили на пустельне нагір’я, наповнили соком із ягід шалію порожню мікроз’їмлянську цистерну, знайдену під кущем, і піднесли її до вуст, ігноруючи голос внутрішнього спротиву, який говорив нам, буцімто безнадійна хіть, а не чисті державні інтереси є причиною нашого державогубства!
Справді, цистерна з цикутою затремтіла в нашій руці, але присягаємося, що ми вихилили б її до дна, якби не студений вихор, що, нагло зірвавшися з небес, ударив, підхопив нас, і наша держава поринула у льодовий сон, щоб тільки тут, у вашому дружньому колі, розплющити очі…
ЗАГАДКА
Двоє Святих Отців обговорюють споконвічне богословське питання про походження життя. Один з них налаштований дуже суворо, другий більш ліберально й схильний пробачати ближнім своїм їх помилкові уявлення. І все б нічого, та вчені бесіди ведуть представники цивілізації роботів...
Отець Цинконій, доктор Магнетікус, сидів у своїй келії і, поскрипуючи, бо навмисно не змащувався заради умертвіння металевої плоті, вивчав тлумачення Хлорентія Всеянського, та передусім знамените міркування шосте - "Про Створення Роботів". Він якраз дійшов до кінця розділу про програмування Буття і тепер зосереджено водив поглядом по сторінках, поцяткованих різноколірними літерами, які оповідали про те, як Господь, полюбивши серед інших металів залізо, вдихнув в нього животворний дух; тут до келії тихо увійшов Отець Хлоріан і скромно встав біля вікна, щоб не заважати прославленому богословові в його глибоких роздумах.
- Ну як там, люб'язний мій Хлоріанчику? Що чутно? - запитав трохи почекавши о. Цинконій, відірвавши незамутнені кристали очей від фоліанту.
- Отче, - мовив той, - я приніс тобі книгу, яку тільки що прокляла Святійша Колегієя, по намові диявольскій написану, твір триклятого мармагедонця Лапидора, що іменується Галогенним, з викладом мерзотних дослідів, якими силкувався він спростувати Істинну Віру.
І поклав перед о. Цинконієм тоненьку книжечку, вже забезпечену відповідним друком Св. Колегії.
Старець обтер чоло, від чого крупинки іржі впали на сторінки брошури; із жвавістю узявши її, він сказав:
- Ні, не триклятого, Хлоріанчику, не триклятого, а усього лише нещасного внаслідок помилок своїх!
З цими словами перегорнув він книжку, й побачивши назви розділів, якось: "Про Блідих М’якотників, М’якишників та Розмягченцях", "Про мислячий сир", "Про походження Розуму з не розумної Машини", ледь посміхнувся - втім, цілком доброзичливо - і нарешті промовив:
- Ти, Хлоріанчику, разом з усією Святійшою Колегією, яку я шаную усім серцем, судиш дуже необачно. Ну що ж тут такого, в цій книжці? Всяка маячня, висмоктані з гайки, несусвітні нісенітниці, небилиці та легенди, що підносяться вже не пам'ятаю який раз : що, мовляв, якісь м'якотілі, або тілотряси, або, згідно з іншими апокрифами, колиханці (вони ж трясунчики) в незапам'ятні часи створили нас з гвинтиків і дротів...