Страница 36 из 49
— Лист, написаний «позакультурною» мовою, однак, має домішок культури Відправників? Так? У цьому полягає складність?
— В цьому одна із складностей. Відправники відрізняються від нас як культурою, так і рівнем знань, скажімо, про природу. Тому виникає щонайменше подвійна складність. Здогадатись, якою є їхня культура, ми не можемо, — ані тепер, ані, я певен, й через тисячу літ. Вони повинні це чудово розуміти. Тому вислали таку інформацію, для прочитання якої знання їхньої культури майже напевно непотрібне.
— Отже, культурний чинник не повинен нам заважати?
— Сенаторе, ми не знаємо навіть того, що, власне, найбільше нам заважає. Ми спробували дати «листу» оцінку з погляду його складності. Вона приблизно така сама, як і складність багатьох відомих нам систем — суспільних і біологічних. Ми не маємо ніякої загальної теорії суспільних систем, тому були змушені «приміряти» до «листа» моделі генотипів, скоріше навіть не самих генотипів, а того математичного апарату, який застосовують при їхньому вивченні. Ми дійшли висновку, що найподібнішим до коду об’єктом є жива клітина або й живий організм загалом. Це зовсім не означає, що лист і справді є якимось генотипом; просто з усіх відомих нам об’єктів, що їх ми для порівняння «приміряємо» до коду, генотип найбільш підхожий. Чи усвідомлюєте ви, пане сенатор, з яким величезним ризиком пов’язана ця ситуація?
— Не дуже. Увесь ризик може полягати хіба лише в тому, що коли це все-таки ніякий не генотип, вам не вдасться прочитати лист.
— Ми як той, хто шукає загублену річ не скрізь, а тільки під ліхтарем, бо під ним світло. Вам коли-небудь доводилося бачити стрічки для механічного фортепіано — піаноли?
— Звичайно. Це стрічки з відповідною перфорацією.
— До піаноли випадково може пасувати стрічка з комп’ютерною програмою, і хоча ця програма не має зовсім нічого спільного з музикою — стосується, скажімо, якогось рівняння п’ятого ступеня, — введена до піаноли, вона видобуватиме з неї звуки. Може статися й так, що не всі ці звуки будуть суцільним хаосом, інколи вони складуть якусь музичну фразу. Здогадуєтеся, чому я навів цей приклад?
— Здається, так. Ви вважаєте, що Жаб’яча Ікра і є «музична фраза», утворена внаслідок введення до піаноли комп’ютерної програми?
— Так. Саме так я вважаю. Той, хто використовує для піаноли комп’ютерну стрічку, робить помилку, і цілком можливо, що нам, власне, така помилка видається досягненням.
— Але ж дві групи науковців зовсім незалежно одна від одної одержали Жаб’ячу Ікру і Пана Мух, причому це та ж сама речовина!
— Якщо у вас і у вашого сусіда вдома є піанола й ви, як і він, не чули про існування комп’ютерів, то, знайшовши десь стрічку з комп’ютерною програмою, ви обидва, швидше за все, вважатимете стрічку призначеною для піаноли, бо про інші можливості вам просто нічого не відомо.
— Розумію. Це, напевно, і є ваша гіпотеза?
— Так, це і є моя гіпотеза.
— Ви щось казали про великий ризик. У чому він полягає?
— Заміна стрічки для комп’ютера на стрічку для піаноли, звісно, не такий уже ризик, це безневинне непорозуміння, але в нашому випадку може статися інакше, і наслідки помилки можуть бути непередбачувані.
— В якому розумінні?
— Цього я не знаю. Я маю на увазі помилку, подібну до тої, коли хтось у кулінарному рецепті замість слів «сильна кислота» прочитає «синильна кислота» і приготує соус, скуштувавши якого, всі гості помруть. Не забувайте, будь ласка, — ми зробили те, що здатні були зробити, і наші обмежені знання, наші спрощені чи помилкові уявлення нав’язали коду.
Макмагон висловив сумнів, чи могло таке статися, — адже багато що свідчило про успішну розгадку таємниці. Він бачив Пана Мух. Хіба можна, неправильно розшифрувавши код, одержати такі дивовижні результати? Чи може бути помилковим фрагмент перекладу, внаслідок якого постав Пан Мух?
— Може, — відповів я. — Якби ми вислали телеграфом генотип людського організму, а адресат зумів би на його основі синтезувати лише білі кров’яні тільця, він мав би перед собою щось подібне до амеб і велику кількість невикористаної інформації. Адже не можна твердити, що той, хто продукує клітини крові, маючи весь генотип людського організму, правильно прочитав телеграму.
— Невже помилка аж такого масштабу?
— Так. Ми використали від двох до чотирьох процентів усієї закодованої інформації, але й це ще не все, бо з-поміж тих кількох процентів, скажімо, третину становлять наші домисли, те, що ми самі вклали у переклад, завдяки нашим знанням у галузі стереохімії, фізики і т. ін. За такого ж низького ступеня прочитання генотипу людини, зрештою, не пощастило б відтворити навіть кров’яних тілець; у кращому випадку було б створено щось на зразок мертвої білкової речовини, не більше. Втім, я вважаю, що проведення саме таких експериментів з людським генотипом, — а його вже розшифровано десь відсотків на сімдесят, — було б для нас надзвичайно корисне, проте для цього немає ні часу, ні засобів.
Коли сенатор запитав, як я оцінюю різницю у розвитку між нами й Відправниками, я сказав, що хоча за статистичними даними фон Гьорнера та Брейсвелла найправдоподібнішим є перше зіткнення з космічною цивілізацією віком близько 12 000 років, на мою думку, реальний вік цивілізації Відправників може становити навіть мільярд років. Інакше передачу «животворного» сигналу неможливо було б раціонально пояснити, адже протягом тисячоліть він своєї дії не виявить.
— Їхній уряд, мабуть, має досить-таки тривалий строк повноважень, — усміхнувшись, зауважив Макмагон. Ще він хотів знати мою думку про доцільність подальшої праці за такого стану справ.
— Коли молодий злодюжка пограбує хазяїна, — відповів я, — вкраде чекову книжку й шістсот доларів готівкою, то, хоч він і не зможе скористатися з книжки і не зачепить мільйонів на хазяйському рахунку, він однаково не вважатиме, що вчинив по-дурному, бо для нього й шістсот доларів — купа грошей.
— Той молодий злодюжка — це ми?
— Так. Ми зможемо століття живитися крихтами зі столу високорозвиненої цивілізації… Звісно, якщо будемо розважливі.
Може, я тут щось і додав би, та вчасно прикусив язика. Його цікавила моя особиста думка про «лист» і про Відправників.
— Вони не раціоналісти, принаймні у нашому розумінні, — сказав я. — Чи знаєте ви, пане сенатор, які їхні «власні кошти»? Скажімо, вони володіють енергією порядку 1049ерг. Потужність окремої зірки, потрібна для передачі сигналу, — для них те саме, що для нас у Сполучених Штатах потужність однієї великої електростанції. Чи погодився б наш уряд сотні, тисячі років витрачати потужність такого енергетичного комплексу, як «Білдер Дем», на те, щоб на планетах інших зірок виникло життя, звичайно, якби це було можливе за таких мікроскопічних витрат енергії?
— Ми занадто бідні…
— Але процент енергії, використаної з такою альтруїстичною метою, в обох: випадках був би однаковий.
— Десять центів з долара у фінансовому відношенні не те саме, що мільйон доларів з десяти мільйонів.
— Якщо ми ці мільйони маємо. Фізична відстань, яка відділяє нас від тієї цивілізації, менша, ніж моральна, бо в нас на Землі голодують мільйони людей, а Відправники стурбовані тим, щоб на планетах сузір’я Кентавра, Лебедя чи Кассіопеї виникало життя. Я не знаю, про що лист, але в світлі цього факту в ньому не може бути нічого такого, що завдало б нам шкоди, — дія сигналу не узгоджується з поняттям зла. Звісно, вдавитися можна навіть хлібом. Мені здається, якщо ми, з нашими звичаями, з нашою історією, становимо певну космічну норму, з боку «листа» нам нічого не загрожує. Адже це вас цікавить, чи не так? Вони, певне, добре знають про «психозоїчну константу» Всесвіту. А якщо ми являємо собою певне відхилення, меншість, то вони й це візьмуть, тобто мали взяти, до уваги. А от якщо ми — надзвичайний виняток, дивовижне відхилення від норми, яке раз на десять мільярдів років трапляється в одній серед тисяч галактик — такого шансу вони у своїх розрахунках та намірах могли й не брати до уваги. Тобто, так чи інакше, вони залишаться не винні.