Страница 18 из 31
Після цієї пісні я повертаюся до Львова тридцятих років, до його тінистих пасажів, горбкуватих вулиць, зеленої, наче лісова алея, Академічної; до вулиці Легіонів з бляхою Великого театру й Марійською площею[46] посередині. До Львова, пишного проти ночі, коли з дахів іскрилися рекламні олені мила «Шіхт», а по неонових драбинках стрибали чоколяди Шухарда, Мілька, Вельма Бітра. Близько 1935 року з’явилося звукове кіно з Аль Джонсоном і його пісенькою «So
З фільмів звукової епохи я пам’ятаю тільки ті, що про потвор: про Кінґ-Конґа — мавпу заввишки з чотириповерховий будинок, яка, закохавшись в одну пані, вкрала її через вікно хмарочоса й роздягала, стискаючи в лапі, наче банан. А ще — про Чорну Кімнату, про Вовкулаку, про Мумію. У «Мумії», коли вона оживала, Борис Карлофф, виконавець головної ролі, клав руку на плече молодого єгиптолога. Це була жахлива п’ятипала костомаха, просто з труни, на яку гримери перетворили долоню актора. Карлофф узагалі був неперевершений у ролях зотлілих небіжчиків («Франкенштайн», «Син Франкенштайна»). Теми фільмів якось ходили родинами, бо незадовго після тих шедеврів я бачив також «Сина Кінґ-Конґа». Шляхетна мавпа, він допомагав людям на одному вулканічному острові. А коли острів поглинув океан, він ухопив персонажів у жменю і тримав над водою, доки їх не витягнули на корабель. А після такого шляхетного вчинку, трохи побулькавши, пішов на дно.
Я мав досить прикру звичку штурхати батька ліктем у кіно під час особливо драматичних сцен, а вже на вище згадуваних фільмах і поготів товк його практично безперервно. Жодні заборони не діяли — це було сильніше за мене. Що більше я боявся, то більше мені подобалось і навпаки. Хтозна, чому ми так любимо, коли нас (звісно, помірно) лякають. Отож, не варто чекати пояснень і від мене.
Як і кожна львівська дитина, я, звісно, вряди-годи відвідував Рацлавицьку панораму. Це була велика атракція. Сама лише зона мороку на вході налаштовувала піднесено й небуденно. Затим слід було видобутися по східцях на поміст, який невідворотно нагадував мені ґондолу дуже великої, нерухомо підвішаної повітряної кулі. З цього помосту панорама битви виглядала, як жива. Чимало суперечок викликало питання про те, де завершується справжній пліт із насадженими на жердини горщиками, а де починається саме полотно. Тоді я ще не мав жодного упередження до натуралістичної малярської школи. Я навіть любив приходити в театр задовго до початку, заки не підняли велетенську залізну завісу пензля Семирадського — стільки на ній відбувалося різних цікавих речей. Наш Великий театр узагалі видавався мені місцем нечувано розкішним, comme il faut, у найліпшому ґусті — з його червоною оксамитовою оббивкою, кількаярусними ложами, канделябрами, пломінчиками на них, залою для куріння і last not least[47] — буфетом. У буфеті батько зазвичай купував нам, себто мамі й мені, по штанґелю[48] із тонко покраяною шинкою. Я геть забув, які видатні драматичні твори бачив у театрі, зате чудово пам’ятаю, що такий штанґель коштував аж 50 ґрошів.
Я що далі, то більше у міру власних можливостей цивілізувався. Але потай, десь у глибині душі, був на боці всіх тих сил, із якими цивілізація бореться, як тільки може. Про це свідчить моя реакція на суворі зими чи інші нетривалі катаклізми. Клімат Львова був радше континентальний, таке явище, як січневі морози, було там просто неможливе. Хіба 1930 року, коли при чистому, як блакитний льодовик, небі температура впала до мінус 36 градусів. Ціни на паливо страшенно підскочили і за кожним возом із вугіллям бігли скулені фігурки дітей, які підбирали кожну окрушину, що спадала. А коли ми з батьком вийшли на коротку проходку, то я, до неможливости закутаний у всілякі повсті й навушники, нагледів дорогою кілька великих залізних кошів, в яких палилося міське вугілля. Біля кожного з них грілася жменька перемезлих сіромах. Може, це й жахливо, але я весь час думав, яке ж це все прекрасне. Утім, ще більше я прагнув якихось катастрофічних змін і шалено втішився, коли небавом упали великі сніги. Як же я мріяв про те, що сніг засипле весь наш будинок, що зупиняться трамваї й авта, що можна буде з балкона другого поверху вийти просто на вулицю, перетворену на крижану ущелину. І так само, коли (щоправда, дуже рідко) гасла електрика, я з побожністю допомагав шукати свічки, розносив їх тремтливі непевні пломінчики по раптом змерхлому, наче поглинутому темним проваллям, помешканні. І як же щиро я журився, коли тривіальні жарівки знову зблискували й переривали цю солодку феєрію середньовічної сутіні!
Я вже багато розповів про речі, які наповнювали моє дитинство, але й далі відчуваю, що так і не повернув позиченого в них боргу. «Ґрунтівка душі» — ось як я називаю той перший пласт досвіду, що прилучає нас до світу й не змінюється з часом на жодний інший. Завдяки тій «ґрунтівці» згодом можна скільки завгодно бути матеріалістом й атеїстом, а водночас відчувати солодке стискання в серці при звуках органної музики чи подзвону. Тим часом, коли голос муедзина, що закликає правовірних до молитви, видається чужою, нехай і принадною, екзотикою. Це, певно, наслідок утаємничення у певну форму культури, тривкіше за віру з її цілісністю. Бо хоча ми добре знаємо, що на світі є різні цвинтарі, однак за «справжнім цвинтарем» вважаємо тільки той, із потонулими в чебреці могилами і з похиленими, наче від вітру, кам’яними й бронзовими хрестами. Адже це також прояв найчутливіших — бо ж найперших — зв’язків із тверезими продуктами цивілізації. Бо яка ж, по правді, поезія могла бути в довгих возах Габербуша, які розвозили пиво, у бочках, почеплених до рами, у запрягах важких першеронів, які знаменито виблискували від вівса? Або в старих автах, які, видираючись вгору по Кадетській чи Стрийській, так заходилися виттям, що я фізично відчував не тільки їх відчайдушні зусилля, але й необхідність допомогти їм напруженням усіх душевних сил? Процес накручування цих «бандур» вимагав сталевого терпіння, любови й навіть, насмілюся сказати, доброчестя, яких ані не вимагають, ані не потребують сучасні авта. Адже з волі конструкторів вони пихато приховують від автомобіліста свою потужність. А ті, тепер уже стародавні, екіпажі саме через проблеми з накручуванням були справжніми особистостями. Пам’ятаю своє перше посвячення в таємниці автосправи. Я відбув його за рік до атестата під керівництвом мовчазного інструктора, який виглядав так, наче харчувався виключно машинною олією. На першому занятті він учив мене повертати кермо. А що норовисті двигуни злостиво брикали, то спершу він показував, як слід тримати руків’я, щоб несподіваний вибрик не зламав мені зап’ястя. І от я, поблідлий від емоцій, усівся на пропахлому бензином шкіряному сидінні, а муж, схожий в цю мить на капітана Немо, що веде «Наутилус» через страхітливу Аравійську протоку, наказав мені — повним газом на першій швидкості! — їхати просто на цегляний мур подвір’я. Завмираючи від прекрасного ляку, я мусив скоритися і з удаваною хвацькістю пішохода погнав просто на червону стіну. Аж за метр до перешкоди мій учитель натиснув на своє, окреме, гальмо. Тоді не тільки зміна швидкостей була нездорового розкішшю, вигаданої якимись-там заморськими фанфаронами. Вручну вставлялися й свічки запалювання, вручну гуділося в ґумову грушку, а заміна шин вимагала сили Геркулеса. Зрештою, й царини домашньої господарки, не заражені бацилою розбестливої автоматизації, відкривалися мені в усьому багатстві свого літургійного розчленування. Узяти б хоча вже згадуваний катаклізм, званий Великим Пранням. Його було поділено на фази мильного булькотіння й задухи, на каторгу прачок і балій і, зрештою, на маґльовання з його дерев’яним гуркотом, що потрясав єство цілого помешкання. А марафонські забіги на місці на щітках, які перетворювали паркети на люстра? А прасування в атмосфері загального вчадіння, коли прасувальниця щохвилі вибігала на ганок і роздувала жар, несамовито вимахуючи залізком, аж із його напівокруглих бічних отворів летіли іскри, мов із черева паротяга? А періодичне запрошування швачки, яка зумкотіла на машинці з ранку до ночі, а я цупив багато полотняних клаптиків, оскільки брати їх було мені заборонено? А закручування конфітурів і мої настирливі зазіхання на посаду збирача «шуму» з вулканічно-малинового виру за допомогою великої дерев’яної ложки? На мамину думку, місце для «шуму» було на тарелі, а за моїм хитрим розрахунком — у перемащеному солодощами роті. Але менше з тим. Що насправді було в цих важких роботах, то це їхня раціональна вигода. Їхня примітивність, звісно, забирала чимало часу й сил, однак водночас знайомила дитину зі спередвіку непідвладними стихіями. Часом у білизні пропалювалися чорні дірки від іскор, а конфітури в коморі охоче зацукрювалися або навпаки пліснявіли. Завдяки цьому я усвідомив неприборканість лише напівзасвоєної Природи, що кипіла на блясі чи скаженіла в печах. І навіть коли не траплялося нічого катастрофічного, я, вештаючись зміненим помешканням, перебував в інтимній близькості з поразкою, зі стихійним лихом. Адже бачив, скільки пильности вимагає приборкування процесів, які відбуваються в баняках і баліях. Мені вони видавалися насамперед непередбачуваними, наче плавання незнайомим морем. Бо часом замало було навіть досвіду, навіть сили пожовклих бабуниних переписів, яку прикликали, аби білизна набула гарного біло-блакитного блиску, щоб фрукти зберегли форму, а готовий сироп набрав барви старого вина. Адже ніщо не виходило точно і самочинно, усе тільки могло вийти і незмінно було пов’язане з ризиком. Рожі зберігалися в кошиках, потім із кожної пелюстки за допомогою маленьких ножичок витинали білястий кінчик. Відтак відбувалися подальші передконфітурні дії, і данаїдове «шумування», і радше магія, ніж хімія стерилізації. Аж поки гора праці породжувала скляний стрій слоїків із поналіплюваними етикетками, які перетворювали комору в музей бойової слави. Тому я прекрасно розумію ту суміш погорди й розпачу в серцях бувалих домогосподарок (але де вони тепер?), коли вони переконуються, що харчова промисловість уміє дорівнятися їм у виготовленні компотів чи конфітурів. Без сумніву, тільки божевільний може прагнути повернення до цієї примітивної каторги. Одначе спостерігання краєвиду тих робіт, огорнутих сумнівами й завзяттям, гідним якоїсь героїчнішої справи, зрісся в мені зі спогадами зі шкільних часів. І разом із ними я втратив якусь гірку, але дорогу цінність. Адже коли маєш справу з нетривкими речами, то власне ця нетривкість перетворює їх на предмет турботи. А хіба ж не турбота є джерелом подібної до любови прихильности? Адже в ті далекі часи вилазка за місто була не втечею від міських вигод, не ускладненням іграшкової екзистенції, а радше заміною одного виду робіт іншим. А водночас старші не без жалю придивлялися до технічних новинок і згадували власну, значно суворішу, а тому й безсумнівно здоровішу молодість, що, зрештою, я природньо пропускав повз вуха.
46
Марійська площа – нині – пл. Міцкевича
47
last not least (англ.) – останній за числом, а не за значенням
48
штанґель (львівськ., з нім.) – рогалик, притрушений сіллю й перцем