Страница 7 из 61
Лікар потягнув його до себе за плече, підняв з-під ніг камінець завбільшки з квасолину й підкинув високо у повітря. Камінець описав круту дугу і впав на вкритий зморшками, розплющений верх чаші. Всі здригнулися — такою бурхливою й несподіваною була реакція. «Чаша» захвилювалася, стулилася, пролунало коротке сичання, немовби з неї випустили газ, і вся сіра колона, яка тепер гарячково тремтіла, провалилася в ґрунт, ніби її щось туди всмоктало. Отвір, який утворився, миттю заповнила брунатна піниста маса, а відтак її поверхня вкрилася піщинками, шар яких ставав дедалі товщим, і через кілька секунд від отвору не зосталося й сліду — поверхня піщаного ґрунту була така ж гладенька, як і все довкола.
Ніхто ще не встиг отямитися від подиву, коли Хімік крикнув:
— Дивіться!
Усі озирнулися. Ще хвилину тому довкола за кілька десятків метрів од них височіли три чи чотири такі самі стрункі й вузькі «чаші», а тепер не було жодної.
— Невже всі позападалися?! — вигукнув Кібернетик.
І хоч як люди напружували зір, однак не побачили ніде й найменшого сліду тих «чаш». Сонце дедалі припікало, спека ставала нестерпною.
Вони рушили далі. Через годину розтяглися довгою низкою. Попереду йшов Лікар, який ніс тепер рюкзак, за ним ступав Координатор. Замикав колону Хімік. Усі порозстібали комбінезони, дехто закачав рукави; обливаючись потом, з пересохлими губами, повільно посувалися рівниною. На обрії перед ними забовваніла довга горизонтальна смуга.
Лікар зупинився й зачекав на Координатора.
— Як гадаєш, скільки ми вже пройшли?
Координатор озирнувся назад, у бік сонця, туди, де залишилася ракета. Її вже не було видно.
— У цієї планети радіус менший від земного, — сказав він і, відкашлявшись, витер хустинкою обличчя. — Ми зробили кілометрів вісім, — підсумував він.
Лікар ледве дивився крізь щілини запухлих повік. Його чорне, мов воронове крило, волосся покривала полотняна шапочка, й він раз по раз змочував її водою з фляжки.
— Це якесь божевілля, — сказав він і несподівано всміхнувся.
Обидва вони дивилися тепер у той бік, де ще недавно ледь помітною скісною рискою над самісіньким обрієм вимальовувалася ракета. Тепер там виднілися тільки блідо-сірі, стрункі силуети «чаш»! Вони знову виринули непомітно для всіх. Підійшла решта членів екіпажу. Хімік кинув на пісок скатаний брезент намету й сів, власне, упав на нього.
— Щось не видно слідів тутешньої цивілізації, — озвався Кібернетик і сягнув рукою в кишеню.
Витягнув пом’ятий пакет і почастував усіх вітамінними таблетками.
— На Землі таке пустирище навряд чи знайдеш, — докинув Інженер. — Ні доріг, ні якихось літальних апаратів.
— Сподіваюся, ти не покладаєш великих надій на те, що саме тут ми знайдемо точну копію земної цивілізації? — пирхнув сміхом Фізик.
— Ця система стабільна, — почав Лікар, — і цивілізація могла розвиватися на Едемі довше, ніж на Землі, а тому...
— За умови, що це цивілізація людиноподібних створінь, — урвав його Кібернетик.
— Давайте не затримуватися тут, — звернувся до товаришів Координатор. — Ходімо далі, за півгодини ми маємо дістатися он туди. — І показав на тонку лілову смугу на обрії.
— А що воно таке?
— Не знаю що, але там щось є. Може, ми знайдемо там навіть воду.
— Для початку я би задовольнився й тінню, — прохрипів Інженер і прополоскав горло й рот ковтком води.
Зарипіли ремені наплічних рюкзаків, люди знову розтяглися один від одного й розмірено рушили через піски. Вони поминули кільканадцять «чаш» та кілька трохи більших фігур, які, здавалося, спиралися на опущені до самого низу ліани чи виткі рослини, але до найближчої з них було щонайменше двісті метрів, а їм не хотілося ухилятися від лінії маршруту. Сонце наближалося вже до зеніту, коли пейзаж почав раптом змінюватися.
Піску ставало дедалі менше — довгими пласкими хребтами з-під нього виринав рудий, спалений сонцем ґрунт. Де-не-де його вкривали острівці сивого, мертвого моху. Зачеплений черевиками, він курився, розпадаючись на зітліле, схоже на паперовий попіл, порохно. Лілова смуга виразно розпалася на окремі групи присадкуватих фігур, вони стали світлішими, — це була радше зелень з відтінком вилинялої блакиті. Подих північного вітру приніс слабкий, тонкий запах, який люди з обережною цікавістю втягували у себе. Коли попереду постала ледь вигнута стіна темних, переплетених фігур, ті, які йшли першими, трохи вповільнили темп і дали змогу підтягтися заднім. Незабаром уся група зупинилася перед непорушною низкою дивних фігур.
За сто кроків од них вони ще могли видатися заростями якихось кущів, де повно великих, синюватих пташиних гнізд, — не так через те, що справді нагадували зарості, як тому, що очі прагнули відшукати в чужих формах схожість із чимось звичним.
— Якісь павуки, чи що? — невпевнено сказав Фізик, й усім одразу ж здалося, що вони бачать перед собою павукоподібні створіння з маленькими веретенистими тулубами, вкритими густою настовбурченою щетиною, непорушно застиглі на незвичайно довгих і тонких ногах.
— Та це ж рослини! — вигукнув раптом Лікар і неквапливо рушив до високого, сіро-зеленкуватого «павука».
І справді, «павучі ноги» виявилися чимось схожим на товсті стебла, чиї шерехаті та вкриті волосками потовщення легко можна було вважати суглобами членистоногого. Ці стебла, — їх було шість, сім чи вісім, — виростаючи з моховитого ґрунту, дугою сходилися вгорі до шишкуватого, товстого, схожого на сплющене черевце «тіла», оточеного ниточками павутинок, що виблискували на сонці. Рослини-«павуки» стояли близько одна від одної, але між ними можна було пройти; подекуди стебла випускали світліші, майже кольору земного листя, відгалуження й пагони зі стуленими бруньками на кінчиках.
Лікар знову кинув камінець у підвішене за кілька метрів від поверхні «черевце» й коли нічого не сталося, оглянув стебло, а тоді нарешті надрізав його ножем; з надрізу закапав ясно-жовтий, водянистий сік, який одразу ж почав пінитися, став оранжевим, потім рудим, а через кілька хвилин застиг у схожому на живицю згустку з різким, ароматичним запахом; спершу він усім сподобався, проте незабаром люди виявили в ньому щось відразливе.
У глибині цього незвичайного гаю було трохи холодніше, ніж на рівнині.
Скупу тінь давали тільки повненькі «черевця» рослин; вона густішала в міру того, як люди заглиблювалися в ці хащі, намагаючись не торкатися стебел, а надто білястих пагонів, якими закінчувалися їхні наймолодші відростки, бо вони викликали до себе дивну огиду.
Ґрунт під ногами був пористий, м’який і виділяв вологі випари, дихати стало важче; по обличчях і руках пересувалися тіні «черевець», то вищих, то нижчих, великих і маленьких, одні були гнучкі, з яскраво-оранжевими колючками, інші — засохлі, зів’ялі, струхнявілі, й із них звисали довгі тонкі нитки павутиння. Коли налітав вітер, усі зарості видавали глухий, неприємний шелест, зовсім не схожий на м’який шум земного лісу, — здавалося, хтось пересипав тисячі й тисячі цупких папірців. Іноді окремі рослини, сплітаючись пагінням, перепиняли людям шлях, і тоді доводилося шукати між ними прохід. Через те вони посувалися тут повільніше, ніж рівниною. По якомусь часі ніхто вже не позирав угору, на всіяні колючками «черевця», й не дошукувався в них схожості з гніздами, шишками чи коконами.
Нараз Лікар, який ішов попереду, побачив прямо перед собою товстий, чорний, вертикально звислий волос, схожий на блискучу грубу нитку чи на лакований дріт, і вже хотів відгорнути його рукою, та, оскільки нічого подібного їм досі не траплялося, машинально підняв очі й застиг на місці.
Щось блідо-перлисте, незграбно перевісившись через стебла біля основи одного з «коконів», непорушно дивилося на нього — і погляд цей він відчув ще раніше, ніж устиг зметикувати, де саме очі цього безформного створіння, в якого годі було розрізнити голову чи якісь відростки; він бачив лише роздутий, мовби набитий зсередини кулястим груддям лискучий шкіряний мішок; із темної довгастої лійки звисав на два метри вниз товстезний чорний волос.