Страница 58 из 61
— Так. Що ми дегенерували під впливом космічного випромінювання. І що вони мають намір замкнути нас, оточити цією склянистою масою. За звуком він запеленгував напрям обстрілу, визначив ціль і таким чином знайшов нас.
— Ти не боявся чудовиськ? — кинув Координатор у мікрофон.
— «Не боявся» — це нічого не означає. Хвилинку, яке там було слово? Ага, гнівисть. Може, він так перекладе.
Кібернетик повторив своє запитання химерним жаргоном калькулятора.
— Так, — майже відразу ж відповів репродуктор. — Так. Але — шанс — один на мільйон обертів планети.
— Це зрозуміло. Кожен із нас пішов би, — кивнув головою Фізик.
— Ти хочеш залишитися з нами? Ми — вилікуємо тебе. Смерті не буде, — повільно сказав Лікар. — Ти залишишся у нас?
— Ні, — відповів репродуктор.
— Ти хочеш піти? Хочеш повернутися — до своїх?
— Повернення — ні, — відповів репродуктор.
Люди перезирнулися.
— Ти справді не помреш! Ми тебе справді вилікуємо! — вигукнув Лікар. — Скажи, що ти хочеш зробити, коли будеш здоровий?
Калькулятор заскрипів, дуплекс озвавсь одним звуком, таким коротким, що його ледве було чути.
— Нуль, — мовби вагаючись, відповів репродуктор. І за хвилину додав, ніби не зовсім був упевнений, що його правильно зрозуміли: — Нуль. Нуль.
— Не хоче залишатися, повертатися — теж, — буркнув Хімік. — Може, він... маячить?
Усі глянули на дуплекса. Його блідо-блакитні очі застигло втупилися в них. Серед запалої раптом тиші було чути його повільне, глухе дихання.
— Досить, — сказав Лікар, підводячись. — Вийдіть усі.
— А ти?
— Зараз прийду. Я двічі заживав психедрин і можу з ним іще хвилинку посидіти.
Коли люди підвелися й рушили до дверей, маленький торс дуплекса, який досі ніби підтримувала якась невидима опора, несподівано зламався — очі його заплющилися, голова безсило закинулася назад.
— Послухайте, досі весь час розпитували тільки ми, а чому він ні про що не запитав нас? — схаменувся в коридорі Інженер.
— Чому ж, раніше й він питав, — відповів Кібернетик. — Про відносини, які панують на Землі, про нашу історію, про розвиток астронавтики — ще за якоїсь півгодини до того, як ви прийшли, він говорив значно більше.
— Мабуть, і справді дуже ослаб.
— Напевне. Він отримав велику дозу опромінення; подорож через пустелю, мабуть, добряче стомила його, тим паче, що він уже не молодий.
— Як довго вони живуть?
— Близько шістдесяти обертів планети, тобто трохи менше шістдесяти наших років. Едем обертається довкола Сонця швидше, ніж Земля.
— Як вони живляться?
— Своєрідно. Здається, еволюція відбувалася тут інакше, ніж на Землі. Вони можуть безпосередньо засвоювати деякі неорганічні речовини.
— Це справді своєрідно, — сказав Інженер.
— Ага, ґрунт, який виніс той, перший! — раптом здогадався Хімік.
Вони зупинилися.
— Так, але таким способом вони живилися тисячоліття тому. Тепер, за нормальних умов, так ніхто не чинить. Ці тонкі чаші на рівнині — щось на зразок їхніх «акумуляторів продуктів».
— Невже це й справді живі створіння?
— Не знаю. В усякому разі, вони вибірково витягують з глибини ґрунту речовини, що служать дуплексам за поживу, і накопичують у «чаші». Їх багато, й вони різних видів.
— Так, напевне, дуплекси змушені їх розводити чи, точніше, обробляти, — сказав Хімік. — На півдні ми бачили цілі плантації цих «чаш». Але чому той, який заліз у ракету, копирсався в глині?
— Бо після заходу сонця чаші втягуються під ґрунт.
— Але ж глини все одно було скрізь більш ніж досить, а він вибрав акурат ту, що в ракеті.
— Може, тому, що вона була розпушена, а він — голодний. Ми не говорили про це з нашим... астрономом. Можливо, той дуплекс і справді втік з долини на півдні...
— Любі мої, йдіть уже спати, — обернувся Координатор до Фізика й Кібернетика, — а ми займемося ділом. Скоро дванадцята.
— Дванадцята ночі?
— Звичайно. Я бачу, ти вже зовсім згубив лік часові?
— Ну, за таких умов...
Позаду почулися чиїсь кроки. З бібліотеки вийшов Лікар. Усі запитливо глянули на нього.
— Спить, — сказав він. — Але справи його кепські. Коли ви вийшли, я вже навіть подумав... — Лікар не докінчив.
— Ти з ним більше не розмовляв?
— Розмовляв. Тобто... розумієте, мені здалося, що це вже кінець, і я запитав його, чи не змогли б ми для них щось зробити. Для всіх.
— Ну й що ж він тобі відповів?
— Нуль, — повільно повторив Лікар, і всім раптом здалося, що вони чують мертвий голос калькулятора.
— Ідіть уже спати, — сказав Координатор після невеликої паузи. — Але я ще хочу скористатися тим, що ми тут усі разом, і запитати вас: будемо стартувати чи ні?
— Так, — відповів Інженер.
— Так, — майже водночас вимовили Фізик та Хімік.
— Так, — приєднався до них Кібернетик.
— А ти? Мовчиш? У таку хвилину? — обернувся Координатор до Лікаря.
— Я розмірковую. Розумієте, мені ще ніколи не було так цікаво...
— Розумію, тебе цікавило, як їм можна допомогти. Але тепер ти вже знаєш, що...
— Ні. Не знаю, — тихо сказав Лікар.
14
Через годину по відкинутій кришці вантажного люка з’їхав Захисник. Інженер зупинив його за двісті метрів від склянистої стіни, що сходилася вгорі, наче недобудоване склепіння, і взявся до роботи. Пітьма гігантськими стрибками втікала у глиб пустелі. Яскравіші за сонце, гримучі батоги розтинали дзеркальну стіну, плити, які сочилися жаром, падали на ґрунт, білий дим клубочився над піском. Інженер залишав шматки будівельного матеріалу, щоб вони охолонули, й далі шмагав анігілятором, вирубуючи у склепінні вікна, з яких стікали вогненні цівки. У каламутній, напівпрозорій оболонці виникали низки чотирикутних дірок, і в них блискали криниці зоряного неба. Дим клубами стелився по піску, в жилах склянистого колоса щось постогнувало, тріщало, уламки затягувало темним жаром; нарешті Захисник під’їхав задом до ракети. Інженер з відстані вимірював радіоактивність уламків. Лічильники застережливо гули.
— Нам довелося б чекати щонайменше чотири доби, — констатував Координатор, — але ми пустимо туди Чорного й очищувачів.
— Так, радіоактивність велика тільки на поверхні. Сильний струмінь піску під тиском дасть їй раду. А уламки треба зібрати в одному місці й закопати.
— Можна б повантажити їх у відстійник на кормі, — Координатор замислено дивився на вишневий відблиск руїн, охоплених вогнем.
— Ти так гадаєш? Навіщо? — здивувався Інженер. — Нам це нічого не дасть, тільки зайвий баласт.
— Я волів би не залишати тут своїх радіоактивних слідів... Вони не знають атомної енергії, й краще, щоб вони й не знали її.
— Може, ти й маєш слушність, — буркнув Інженер. — Едем... — додав він за хвильку. — Знаєш, переді мною починає вимальовуватися якась картина. Після того, що розповів дуплекс, цей астроном, точніше... калькулятор... Вона жахлива...
— Так, — повільно кивнув головою Координатор. — Якесь граничне, послідовне зловживання теорією інформації, аж волосся дибки стає. Виявляється, вона може бути знаряддям тортур, набагато страхітливіших, аніж усі фізичні муки, ти це розумієш? Селекція, гальмування, блокування інформації — таким способом і справді можна культивувати якусь геометрично точну, жахливу «прокрустику», як сказав калькулятор.
— Як гадаєш, вони... він це розуміє?
— Тобто як? А, ти маєш на увазі, чи вважає він такий стан нормальним? Ну, в певному розумінні, мабуть, так, бо нічого іншого не знає. Хоча посилався на їхню давню історію — тиранів, спершу звичайних, потім «анонімних», — отже, він володіє масштабом для порівняння. Так, без сумніву, бо якби йому не було з чим порівнювати, то він не зумів би нам про все це розповісти.
— Якщо апелювання до тиранії дає йому змогу згадати про «кращі часи», то... дякую...
— І все ж таки. Це до певної міри логічний шлях розвитку. Якомусь черговому тиранові, видно, сяйнула думка, що особиста анонімність за чинної системи управління буде вигіднішою. Суспільство, не маючи змоги сконцентрувати опір, спрямувати свої ворожі почуття на конкретну особу, стає якоюсь мірою морально роззброєним.