Страница 46 из 61
— Шість — це містичне число, — відповів Лікар. — Двічі по три дорівнює шість, а будь-який фокус повторюють тричі.
— Перестань верзти нісенітниці, якщо не хочеш, щоб я збився з дороги, — сказав Інженер.
Він ніяк не міг наважитися увімкнути фари, хоч уже майже нічого не бачив; але ніч була напрочуд гарна, й Інженер знав, що це враження зникне, тільки-но він увімкне світло. Їхати з радаром йому теж не хотілося — спершу довелося б закрити башточки. Він ледве бачив власні руки, які лежали на кермі; тільки індикатори й прилади на щитках перед ним і нижче, в глибині машини, тліли блідим салатовим та рожевим світлом, а стрілки атомних індикаторів тремтіли ніжно-оранжевими зірочками.
— Ти можеш зв’язатися з ракетою? — запитав Лікар.
— Ні, — відповів Інженер. — Тут нема зони Гевісайда, точніше, вона є, але дірява, як решето. Про зв’язок на коротких хвилях нічого й думати, а змонтувати другий передавач у нас не було часу. Та ти й сам це добре знаєш.
Незабаром гусениці загуркотіли, машина загойдалася. Інженер на мить увімкнув світло й побачив, що вони їдуть по білих кругляках; високо над заростями замаячіли фантастичні силуети вапнякових шпилів. Захисник котився висохлим дном ущелини.
Інженерові це не зовсім сподобалося, бо він не знав, куди приведе їх дорога, а таких стрімких стін не взяв би навіть Захисник. Каміння ставало дедалі більше, зарості розірвалися вже на окремі групки, які чорніли під світлом фар, дорога звивалася — спершу вона вела під гору, а потім майже вирівнялася, скелі по один бік стали нижчими; нарешті вони зникли зовсім, і Захисник опинився на похилому лузі, облямованому вгорі вапняковими заломами; від них тяглися неглибокі, кам’янисті канави. Між камінням біля самісінької поверхні вилося довге, сріблясто-зелене у світлі фар, покручене бадилля.
Їхали вже майже п’ятнадцять хвилин, надто відхилившись на північний схід, і пора було повертатися на свій курс, але зробити це не давало змоги вапнякове пасмо, вздовж якого рухався Захисник.
— Нам усе ж таки пощастило, — ні сіло ні впало сказав Хімік, — ми могли звалитися в озеро або на скелі налетіти, і я сумніваюся, чи нам удалося б звідти викараскатися.
— Твоя правда, — відповів Інженер і додав: — Стривайте-но...
Дорогу їм перегородило щось кошлате, схоже на сітку з довгими волосяними торочками. Захисник повільно під’їхав ближче й уперся носом у цю перешкоду. Інженер плавно натиснув на акселератор, і дивна сітка з тихим тріском розпанахалася й щезла, вдавлена в ґрунт гусеницями. Фари вихопили з мороку ліс високих чорних силуетів, схожих на скам’яніле військо в розгорненому строю; перед носом машини раптом виринув шпичастий постамент, і вона трохи не наїхала на нього. Спалахнув великий, центральний прожектор, промінь світла лизнув чорну колону, поповз по ній угору.
Це була гігантська статуя, в якій, напруживши зір, можна було розпізнати торс дуплекса — тільки не великий його торс, а маленький, збільшений до небачених розмірів. Дуплекс стояв, піднявши перехрещені руки й ледь нахиливши пласке, запале обличчя з чотирма симетричними ямками, немовби чотирма орбітами споглядав з височини на людей. У дуплексів, з якими вони досі стикалися, були зовсім інші обличчя.
Вражені прибульці довго не могли вимовити й слова, потім язик світла сповз зі статуї, ковзнув у глиб темряви, наштовхуючись на інші постаменти; одні з них були високі, інші низькі, й на них височіли торси — чорні, плямисті, подекуди молочно-білі, немовби вирізьблені з кості; всі обличчя мали по четверо очей, деякі були дивно деформовані, наче набряклі, з величезним валом лоба, а ще далі, метрів, мабуть, за двісті від того місця, де зупинився Захисник, тягнувся мур, з якого стирчали розкинуті, переплетені або схрещені руки надприродної величини — усі вони, здавалося, вказували на різні сторони зоряного неба.
— Це... це щось схоже на кладовище, — сказав Хімік, знизивши голос до шепоту.
Лікар уже вилазив на задню броню, Хімік поспішив за ним. Інженер повернув конус прожектора в інший бік, туди, де раніше стирчав вапняковий бар’єр, — і замість нього побачив рідку шпалеру фігур зі змазаним, немовби змитим рельєфом; погляд безпорадно блукав у цьому складному переплетенні форм, іноді здавалося, що от-от він угледів у них щось знайоме, але потім усе ставало знову незбагненним..
Хімік та Лікар повільно йшли поміж статуями, Інженер присвічував із башточки. Йому вже кілька хвилин здавалося, що він чує далекий плаксивий вереск, але, захоплений незвичайним видовищем, не звернув увагу на ці відголоси, такі слабкі й невиразні, що важко було зрозуміти, звідки вони долинають.
Промінь прожектора поплив над головами в Лікаря та Хіміка, вилущуючи все нові й нові фігури. Нараз зовсім близько почулося сичання, поміж рядами статуй, повільно розповзаючись, попливли отруйні сірі клуби, а крізь них з протяжним стогоном, кашлем, плачем, скачучи, мчав натовп дуплексів. Над ними розвівалось якесь лахміття, літали якісь клапті, дуплекси бігли наосліп, штовхаючись і налітаючи один на одного.
Інженер стрибнув на сидіння, схопився за важіль, й перше, про що він подумав, то це під’їхати до Лікаря й Хіміка. За сто кроків попереду, в кінці зарослої алейки світло прожектора вихопило з темряви їхні бліді обличчя, які приголомшено дивилися на постаті, що мчали вперед. Але він не міг зрушити з місця, бо втікачі не звертали ніякої уваги на машину, пробігали під самісіньким її носом, кілька великих тіл упало, пронизливе сичання лунало вже зовсім близько, — здавалося, воно виривається звідкись знизу.
Із-поміж найближчих постаментів, освітлених прожекторами Захисника, за кілька сантиметрів над ґрунтом, виповз кінець гнучкої труби, з якої бив струмінь піни. Бризкаючи на ґрунт, піна починала бурхливо диміти, затягуючи все довкола сірою запоною.
Коли перша хвиля сірого туману огорнула башточку, Інженер відчув, як йому в легені вп’ялися тисячі колючок. Засліплений, із залитим слізьми обличчям, він глухо скрикнув і, задихаючись, ридаючи від жахливого болю, різко натиснув на акселератор. Захисник стрибнув уперед, наче ним вистрелили, перекинув чорну статую, миттю видерся на неї та з риком переїхав. Інженер зовсім не міг дихати, страшний біль ламав його навпіл, однак башточки він не зачиняв, бо знав, що спершу треба забрати товаришів, тож їхав далі; засліпленими очима ледве розрізняв статуї, які валилися з гуркотом і які трощив Захисник; повітря стало трохи чистішим, він радше почув, ніж побачив, як Хімік та Лікар вискакують із заростів і видираються на броню, хотів крикнути: «Залазьте!» — але з його спаленого горла вирвався тільки хрип. Товариші, заходячись од кашлю, стрибнули в машину. Інженер навпомацки натиснув важіль, металевий купол над ними зачинився, але туман, який розривав горло, все ще висів усередині кабіни. Інженер стогнав, з останніх сил боровся з ручкою сталевого трубопроводу. Кисень під високим тиском із гуком вирвався з редуктора. Інженер відчув, як його вдарило в обличчя; відчуття було таке, наче хтось зацідив йому кулаком межи очі.
Він не звертав на це уваги, потонувши в живильному струмені; товариші, прискорено дихаючи, навалилися йому на плечі. Фільтри працювали, кисень витискав із кабіни отруйний туман; поступово усі троє прозріли, але, дихаючи, ще відчували гострий біль у грудях, кожен ковток повітря, здавалося, стікав по оголених ранах трахеї, та це відчуття швидко минало; через кільканадцять секунд Інженер бачив уже більш-менш добре. Він увімкнув екран.
Між основами трикутних постаментів, у боковій алейці, до якої він не доїхав, ще здригалося кілька розпластаних тіл, але більшість уже зовсім не ворушилися; переплетені ручки, маленькі торси, голови то зникали, то з’являлися з-за сірих клубів диму, які мляво перекочувалися. Інженер увімкнув зовнішній мікрофон. Почулися покашлювання та скиглення, які з кожною секундою слабшали й віддалялися, ззаду щось затупотіло, хор розрізнених, надірваних голосів іще раз заревів десь біля сплетених білих фігур, однак там не було видно нічого, крім одноманітного перекочування сірого туману. Інженер переконався, що башточка зачинена герметично, і, зціпивши зуби, пересунув важелі керування. Захисник поволі розвертався на місці, гусениці скреготали на кам’яних уламках, три снопи світла прожекторів намагалися пробити хмару; Інженер повів машину вздовж розбитих статуй, шукаючи горло шиплячої труби. Він знайшов її по піні, що била вгору й на боки, за якихось десять метрів, хитка хвиля диму заливала вже підняті руки чергової постаті.