Страница 3 из 61
— На який хвіст? Про що ти говориш?
— На газовий хвіст, який розтягує за собою кожна огорнена атмосферою планета в напрямку, протилежному її рухові. Ти не знаєш про це?
— Знаю, звичайно. Ми що, врізалися у цей хвіст? Але ж він мав бути зовсім розрідженим.
— Десять у мінус шостій, — відповів Координатор, — або щось близько цього, але ми летіли зі швидкістю понад сімдесят кілометрів за секунду, любий мій. Ми ніби в якийсь мур ударилися — це був той перший струс, пригадуєте?
— Так, — підхопив Інженер, — а коли ми увійшли в стратосферу, швидкість була ще десять, якщо не дванадцять кілометрів за секунду. Вона повинна була взагалі розвалитися, і я просто дивуюся, що вона витримала.
— Ракета?
— Вона розрахована на дванадцятикратне перевантаження, а тим часом, поки тріснув екран, я бачив, як стрілка вискочила за шкалу. Резерв шкали до тридцяти.
— А ми?
— Що ми?
— Як могли витримати ми? Ти хочеш сказати, що постійне гальмування становило тридцять g?
— Ні, воно не було постійним. Але в піках — напевне, бо гальмівні двигуни витиснули зі себе все, що могли. Через те й почалася ця вібрація.
— Але ж автомати все вирівняли, і якби не компресори... — уперто наполягав Кібернетик.
У глибині корабля щось раптом покотилося з брязкотом, наче залізні колеса по металу. Потім знову все стихло.
— Чого ти хочеш від компресорів? — здивувався Інженер. — Коли прийдемо до машинного відділення, я тобі покажу, що вони зробили в п’ять разів більше, ніж могли. Адже це тільки допоміжні агрегати. Спочатку розхитало їхні підшипники, а коли почалася вібрація...
— Гадаєш, резонанс?
— Резонанс само собою. Щиро кажучи, ми повинні були розмазатися протягом кількох кілометрів, як той вантажний корабель на Нептуні, зрозуміло? Ти сам у цьому пересвідчишся, коли побачиш машинне відділення. Якщо хочеш, можу наперед тобі сказати, який там усе має вигляд.
— А я туди зовсім не рвуся. До дідька, що сталося, чому вони так довго не вертаються? Темно, аж очі болять.
— Світло ми матимемо, не бійся, — сказав Інженер. Він усе ще, ніби мимохіть, торкався кінчиками пальців Координаторової ноги; той сидів не ворушачись і мовчав.
— А до машинного відділення зазирнемо просто так, з нудьги. Бо нам усе одно більше нічого робити.
— Ти серйозно думаєш, що нам звідси не вибратися?
— Ні, жартую. Я люблю такі жарти.
— Перестань, — урвав його Координатор. — По-перше, тут є запасний люк.
— Здоров був! Запасний люк якраз під нами. Корабель мусив добряче заорати носом, і я не певен, що навіть цей люк виступає над поверхнею Едема.
— Ну то й що з цього? У нас є інструменти, ми можемо викопати тунель.
— А вантажний? — запитав Кібернетик.
— Його залито водою, — коротко пояснив Інженер. — Я заглядав у контрольний колодязь. Мабуть, лопнула одна з головних цистерн — там щонайменше два метри води. Найімовірніше, зіпсованої.
— А ти звідки знаєш?
— Так буває завжди. Охолодження реактора виходить з ладу передусім. Для тебе це хіба новина? Краще забудь про вантажний люк. Ми повинні вийти через цей, якщо...
— Викопаємо тунель, — тихо докінчив Координатор.
— Теоретично це можливо, — несподівано погодився з ним Інженер.
Усі троє замовкли. Хтось наближався коридором. Унизу блиснуло світло, й вони примружили засліплені очі.
— Шинка, сухарі, язики чи що там іще є в цій коробці — все з аварійного запасу! Ось шоколад, а ось термоси. Підіймайтеся нагору! — сказав Лікар, обернувшись до інших, і першим видерся на кришку люка.
Він присвітив товаришам, поки вони входили у шлюзову камеру і розставляли бляшанки й алюмінієві тарілки.
Їли мовчки, при світлі ліхтарика.
— Термоси вціліли? — здивувався раптом Кібернетик, наливаючи собі в кухлик кави.
— Дивно, але факт. З консервами непогано. Зате морозилка, холодильники, хлібні печі, малий синтезатор, очисна апаратура, водяні фільтри — все на порох.
— Очисна апаратура теж? — стурбовано перепитав Кібернетик.
— Так. Може, її ще вдалося б полагодити, якби було чим. Але це — зачароване коло: щоб привести в рух хоча б найпростіший ремонтний напівавтомат, потрібен струм; щоб мати струм, треба полагодити агрегат; а для цього, своєю чергою, потрібен напівавтомат.
— Ви тут без нас порадилися, зубри техніки? І що? Де промінь надії? — запитав Лікар, намащуючи на сухарі товстий шар масла й накладаючи скибки шинки. Не чекаючи відповіді, він провадив далі: — Ще малим хлопцем я прочитав книжок про космонавтику, мабуть, більше, ніж важить наша небіжчиця, однак не знайшов там жодного оповідання чи історії, ба навіть жодного анекдоту про щось подібне до того, що спіткало нас. Чому — й сам не збагну!
— Тому що це нудно, — ущипливо зауважив Кібернетик.
— Так, це щось нове — міжпланетний Робінзон, — зауважив Лікар, загвинчуючи кришку термоса. — Коли я повернуся звідси на Землю, то постараюся це описати, якщо дасть змогу талант.
У каюті раптом запала тиша. Коли всі мовчки заходилися збирати бляшанки, Фізик зметикував, що їх можна заховати у шафу зі скафандрами. Щоб відчинити дверцята в підлозі, усім довелося відступити під стіну.
— А знаєте, коли ми вовтузилися на складі, то чули якісь дивні звуки, — повідомив Хімік.
— Які звуки?
— Якісь стогони й потріскування, немовби ракету щось здавлювало.
— Ти гадаєш, нас привалило якоюсь скелею?— звів брови Кібернетик.
— Ні, причина тут зовсім інша, — втрутився Інженер. — Зовнішня обшивка корабля при вторгненні в атмосферу планети нагрілася до дуже високої температури, ніс його, можливо, навіть оплавився, а тепер частини конструкції охолоджуються, зміщуються, виникають внутрішні напруги, й звідси ці звуки. О, зараз теж чути, послухайте...
Усі принишкли в світлі ліхтарика, що лежав на пласкому крузі над люком. Зі середини корабля долинули протяжний стогін, серія коротких, слабких потріскувань, після чого знову запала тиша.
— А може, це якийсь автомат? — з надією в голосі запитав Кібернетик.
— Ти ж сам бачив.
— Так, але ми не заглядали до відсіку резерву.
Кібернетик висунувся в темряву коридору й, стоячи на самісінькому краю кришки люка, крикнув:
— Автомати резерву!!
Голос його луною прокотився в замкнутому приміщенні. Йому відповіла тільки тиша.
— Ходи сюди, оглянемо як слід люк, — запропонував Інженер.
Опустившись навколішки перед плавно увігнутою плитою й наблизивши очі аж до її ребра, він освітлював її сантиметр за сантиметром, водячи плямою світла вздовж ущільнень, які прокреслила дрібненька сітка тріщин.
— Усередині ніщо не розплавилося. А втім, нічого дивного — кераміт дуже погано проводить тепло.
— Може, спробуємо ще раз? — запропонував Лікар, поклавши долоню на ручку.
— Це ні до чого, — запротестував Хімік.
Інженер приклав долоню до кришки люка й підхопився з місця:
— Друзі, потрібна вода! Багато холодної води!
— Навіщо?
— Помацайте кришку — гаряча, правда ж?
До кришки доторкнулося кілька одночасно простягнених рук.
— Майже обпікає, — зауважив хтось.
— Це наше щастя!
— Тобто як?
— Корпус ракети розігрітий, він розширився, і кришка теж. Якщо її охолоджувати, то вона стиснеться і, може, її вдасться відчинити.
— Вода — це мало. Може, є лід. Він повинен бути у морозилках, — сказав Координатор.
Фізик, Хімік, Кібернетик та Лікар один за одним позіскакували в коридор, що загув під вагою їхніх кроків. Координатор й Інженер залишилися біля люка.
— Піддасться, — мовив він тихо, ніби сам до себе.
— Якщо не заплавилася, — буркнув Інженер. Розчепіривши руки, він водив ними по краю люка, перевіряючи його температуру. — Кераміт починає плавитися при температурі понад три тисячі сімсот градусів. Ти не помітив, скільки було на обшивці під кінець польоту?
— Під кінець польоту всі прилади показували дані минулого року. Коли ми увімкнули гальмівні двигуни, було понад дві з половиною тисячі градусів, якщо я не помиляюся.