Страница 12 из 21
– Тату, що це? Вальдшнеп? – несамовито біжить Воля до батька. А в того в руках тріпоче якась тепла купа пухкого пір’я.
«Далекий рідний спомин, далекий ти, мій Волю! – думає Базилевич. – Ти навіть не тямив гаразд, що перед тобою було вбивство, була смерть!..»
За стіною в сусідній кімнаті завищав чийсь пронизливий жіночий голос. Базилевич прислухався й дуже здивувався: кричала Ганна Карлівна. Він ніколи не міг подумати, що ця нерухомоспокійна, соннолінива жінка здатна так кричати й хвилюватись. А вона хвилювалась. З її горла вилітали якісь дивні високі звуки, схожі на свист чи скавучання Мухомора. І ось у відповідь піднеслася бубном глуха важка лайка ченця. Голоси зміцніли, можна вже було почути окремі слова.
– Лодар! П’яниця! – лящала жінка. – Зізі? Я тобі покажу Зізі! Розпутнику!
Чернець не виправдувався, не умовляв. Він злісно бухав слово по слову і, мабуть, швидко ходив, хвилюючись по кімнаті.
– Сама розпутниця! Не хочу тебе знати! Не твоє діло!
І знову Ганна Карлівна:
– Стара собако! Бугаю! Голодранцю! Не смій мені!..
До сварки прилучив своїй голос Мухомор і голосно, пронизливо завив на ввесь дім.
– Що в них таке? – прислухається Базилевич. – Оце опудало, ця стара полковничиха, ще здатна на ревнощі? І до кого? Невже цьому правда?
Він згадав ті погляди, які часто кидає чернець на Зізі, і йому здалося, що він усе зрозумів.
Через деякий час чернець грюкнув дверима, і все стихло. Зізі й досі не було. «Де вона може бути?» – думає Базилевич, і враз схвилювався тихим внутрішнім хвилюванням. Він почув кроки і знайомий коханий голос. Це прийшла Зізі.
Буйно, завихрено, як і завжди, влетіла вона до своєї кімнати й побачила Базилевича. Враз зупинилась, якось зігнулась і кішечкою підійшла до нього.
– Тихесенький, Волінько! Не сердься… Я зараз не сама. Розумієш?.. – Гладила його волосся й притискувала до себе голову.
Він тихо, ніби вражений якоюсь страшною звісткою, всім тілом повернувся до неї.
– Що ти сказала… Зізі?
– Тихесенький, не сердься, я ж прошу тебе. Ну?.. Вийди до другої кімнати. Ненадовго, чуєш, милий?
До Зізі й раніше при ньому ходили «гості», і тоді він слухняно виходив до другої кімнати й чекав там вічнавіч із Ганною Карлівною, яка розповідала йому про геройство й хоробрість свого покійного чоловікаполковника і кляла більшовиків.
Часто, так і не дочекавшись Зізі, він ішов додому. По дорозі зустрічав п'яногопреп'яного ченця, який зупиняв його й бурмотів лайку та молитви, і все це йому здавалось звичайним.
«Що ж, вона – проститутка, значить, і мусить заробляти собі, пускати до себе “гостей”», – міркував він.
Але сьогодні якесь нове почуття ніби шилом кольнуло його в серце. Зізі не сама. Вона з “гостем”. Отже йому треба вийти й дати місце.
– Тихесенький, любенький, – лащилась і просила Зізі.
Базилевич рвучко встав і раптом відчув, що все тіло його дрібно тремтить, ніби в пропасниці. Він зробив крок до дверей.
– Хто прийшов? – прохрипів він.
Зізі, наче злякавшись, відступила в куток, а тоді підскочила до нього й міцно оповила його шию голими руками.
– Що ти хочеш робити? Волінько? Не треба! Стривай!..
Але він легко й злісно скинув її руки й відчинив двері до першої кімнати.
Просто перед ним, злегка поплескуючи себе по колінах, сидів на канапці якийсь прилизаний не то телеграфіст, не то трамвайний кондуктор, вже не молодий, але з веселими закрученими вгору чорними вусиками. Він здивовано втупив очі в Базилевича й для чогось хотів підвестись.
– Вам чого тут треба? – підійшов той до нього й відчув, як прилила й застукала у скронях кров.
Телеграфіст поволі встав і мовчки блимав очима.
– А ви хто, дозвольте вас спитати? – нарешті промовив він.
Якийсь туман заслав Базилевичеві очі, у вухах задзвонило. Гаразд не розуміючи сам, що робить, майже напівсвідомо, він розмахнувся й ударив «гостя» кулаком в обличчя. Той дивно якось, як півень, боком відскочив назад, і в ту саму хвилину дужий випал трусонув шибки. Базилевич почув тільки, як щось гаряче плюнуло йому в обличчя й темно скрикнула за його спиною Зізі.
…Прийшов він до пам’яті в Зізіній кімнаті. Він лежав на її ліжку, а вона стояла на колінах і сприскувала йому обличчя холодною водою. Пахло нашатирним спиртом.
– Слава богу, – зраділа вона, – нарешті прийшов до пам'яті. Чверть години вже панькаюсь із тобою. Налякав ти.
Він підвів голову й полапав себе за лоба.
– Живісінький! Навіть не вшкрябнуло! – сміялась Зізі.
Нараз, ніби схаменувшись, вона зробила серйозне обличчя:
– А знаєш, куля пробила в стіні оттакенну дірку!
– Добре, що не в моїй голові, – процідив він і поволі сів на ліжку.
– Любенький, а навіщо ж ти перший ударив його? За віщо? Він тепер уже вдруге й не прийде.
Базилевич стріпнувся.
– А ти хочеш, щоб він іще прийшов? – запитав він.
Зізі сіла праворуч і обняла його за шию.
– Не можна мені не хотіти. Хочу. Це ж – гроші, мій заробіток. Розумієш, тихесенький? Не можна ж інакше.
Вона міцно притиснулась до нього, зазирала йому в вічі, ніби навмисне дратувала відтуленими чітко пухнастими губами.
– Ну, любенький мій, чому ж ти мовчиш? Будеш іще бити в пику моїх «гостей»? Ну, хлопчику?
Він похмуро мовчав. Вона ще міцніше притиснулась до нього.
– Та ну ж бо, розборюкайся, тихесенький! Не сердься, інакше ж не можна, розумієш? Я ж тепер сама мушу собі заробляти – Федоська вже нічого не допомагає, ще сам із мене тягне на горілку.
І раптом, щось пригадавши, вона знову кинулась:
– Любенький, тихесенький хлопчику! Так ти мене дуже любиш? Під кулю пішов, щоб викинути того кобеля. Чубатенький ти мій!
Слово «чубатенький» Зізі вимовляла тільки в моменти найбільшого збудження пристрасті, і тому воно завжди кидало Базилевича в обійми солодкої пропасниці, вмить розливало гарячі хвилі по всьому тілі.
Він якось важко, глибоко зітхнув, ніби притамувавши глухий зойк. Враз випростався і схопив Зізі за стан. Йому здалося, що він знову робиться непритомний і падає стрімголов кудись глибокоглибоко вниз, у прірву, де немає дна.
Коли Базилевич вийшов сьогодні від Зізі, надворі вже давно стояла місячна прозора ніч. Він вийшов за ворота й поволі пішов тихою вулицею. Похмурі паркани схилялись до нього, і Базилевич чув за ними подих старих черешень, що знову з весною народжувались до життя й тихо гули своїми набухлими бруньками.
Швидко й нечутно, немов чорний м'який кажан, виринуло зза рогу авто. Трохи не доїжджаючи до будинку, де жила Зізі, авто зупинилось. З нього вилізла неясна сіра постать.
Базилевич якось напівсвідомо притулився до високого паркану й слідкував. Шофер запалив цигарку, а сіра постать швидко попрямувала до хвіртки й зникла за нею.
– До Зізі. Знову якийсь «гість», – болісно подумав Базилевич і хутко, майже бігцем, подався далі.
VII
Минув тиждень. Нічне авто знову нагадало про себе. Це було так.
Базилевич поспішав до знайомого будиночка № 22 і в вечірньому присмерку побачив вогник папіроси й якусь темну масу. Це було авто. Шофер палив цигарку і тихо висвистував якогось веселого мотивчика.
«Те саме, що й тоді, чи вже інше?» – подумав Базилевич і майже інстинктивно вгадав, що авто йому знайоме.
Він прискорив крок, відчинив високу хвіртку й перейшов через двір. Зійшов на ґанок і тихо, безгучно поторгав перші двері. Вони були незаперті. Ступив у сінці і завмер. У передпокої гудів чийсь приємний баритон, йому щось відповідала Зізі. В ту саму хвилину двері до сіней відчинились, і на освітленому порозі чітко вирізьбилась висока чоловіча постать.
Базилевич притиснувся в куток за дверима й затаїв подих. Високий мужчина ступив через поріг і вийшов на ґанок. За ним війнула широка сукня Зізі.